Michael Ignatieff, The Russian Album

© 2014 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4815-3

ISBN PDF: 978-973-46-4816-0

ISBN print: 978-973-46-4587-9

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MICHAEL IGNATIEFF s-a născut la Toronto în 1947. Fost profesor de istorie la University of British Columbia şi cercetător la King’s College, Cambridge, este un scriitor şi un crainic foarte apreciat şi locuieşte în Londra. A scris biografii, romane şi studii istorice, dintre care menţionăm: The Needs of Strangers (1984), Scar Tissue (1993), Blood and Belonging: Journeys into the New Nationalism (1994), The Warrior’s Honor: Ethnic War and the Modern Conscience (1997), Isaiah Berlin: A Life (1998), Virtual War: Kosovo and Beyond (2000), Human Rights as Politics and Idolatry (2001), True Patriot Love (2009), Fire and Ashes: Success and Failure in Politics (2013). Biografia familiei lui, Albumul rusesc, a fost distinsă cu The Governor General’s Award (1987), iar Blood and Belonging: Journeys into the New Nationalism a obţinut Gordon Montador Award pentru cea mai bună carte canadiană de studii sociale şi Lionel Gelber Prize pentru cea mai bună carte din domeniul relaţiilor internaţionale.

Mulţumiri

Aş vrea să mulţumesc pentru generozitate Fundaţiei Leverhulme, care m-a ajutat în cercetările ce au avut ca rezultat această carte, şi pentru ajutorul oferit de Institutul pentru Studierea Statelor Unite şi a Canadei (Moscova), în timpul celor două călătorii de studiu pe care le-am făcut în Uniunea Sovietică în 1983 şi 1986. Nici una dintre aceste două instituţii nu este responsabilă pentru datele şi opiniile incluse în cartea de faţă.

Aş vrea să le mulţumesc şi lui Carmen Callil, Andrew Motion, Elisabeth Sifton, Cynthiei Good şi lui Anthony Sheil pentru sfaturile, criticile şi sprijinul pe care mi le-au oferit cu mult dincolo de ceea ce era de datoria lor ca editori şi agenţi. Unchii mei Vladimir, Alec şi Lionel Ignatieff şi mătuşile mele Florence Hargreaves Ignatieff, Marjorie Adams Ignatieff şi Helen Fraser Ignatieff nu au precupeţit nici un efort ca să localizeze fotografii şi manuscrise şi să lămurească date neclare. Soţia mea, Susan Barrowclough, a citit manuscrisul în toate etapele sale şi a făcut tot ce i-a stat în putinţă, ca de obicei, pentru a mă salva de mine însumi. Cartea aceasta le este dedicată tatălui meu, care a reuşit să se ţină deoparte şi, în acelaşi timp, mi-a fost de mare ajutor, şi fiului meu, căruia, slavă Domnului, nu prea i-a păsat de toate astea.

Le sînt recunoscător următorilor deţinători ai drepturilor de autor care mi-au acordat permisiunea de a le reproduce textele:

„What the Light Was Like” from What the Light Was Like by Amy Clampitt, copyright © 1985 by Amy Clampitt. Reprinted by permission of Alfred A. Knopf, Inc.

„Still Life” from The House on Marshland by Louise Glück, copyright © 1971, 1972, 1973, 1974, 1975 by Louise Glück. Published by The Ecco Press in 1975. Reprinted by permission of The Ecco Press.

„The Untelling” from The Story of Our Lives by Mark Strand, copyright © 1973 by Mark Strand. Reprinted with the permission of Atheneum Publishers.

Surse

Memoriile contelui Pavel Ignatiev şi ale contesei Nataşa Ignatieva, pe care se bazează această carte, se află la Arhivele Publice ale Canadei, în Ottawa.

Notă

Bunicii mele i se spunea şi Natalie, şi Nataşa. În carte am ales să folosesc numele rusesc, Nataşa.

Lui Theo şi bunicului său

…în ce formă

l-am perceput pentru prima dată – acest incontrolabil

impuls ereditar, croindu-şi drum

prin măduvă…?

Amy Clampitt, Cum era lumina

Arborele genealogic al familiilor Ignatiev şi Meşcerski

1. Drumul întrerupt

Cine trăieşte în trecut va pierde un ochi.

Cine ignoră trecutul îi va pierde pe amîndoi.

Vechi proverb rusesc

Nimeni dintre cei pe care îi cunosc nu locuieşte în casa în care a crescut sau măcar în oraşul ori satul în care a copilărit. Cei mai mulţi dintre prietenii mei locuiesc departe de părinţii lor. Mulţi s-au născut într-o ţară şi acum locuiesc în alta. Alţii trăiesc în exil, formulîndu-şi gîndurile într-o limbă străină, printre străini. Trecutul familiei unora dintre prietenii mei s-a epuizat în lagărele de concentrare. Sînt orfani de timp. Secolul XX a făcut ca migraţia, expatrierea şi exilul să devină regula, iar înrădăcinarea să fie excepţia. Eu am norocul – am supravieţuit – să fac parte dintr-o familie de emigranţi ruşi care s-au căsătorit cu canadieni de origine scoţiană. Dar acesta nu este deloc un caz ieşit din comun.

Din cauza emigrării, exilul şi expatrierea sînt acum situaţia normală de viaţă, este aproape imposibil să găseşti cuvintele potrivite pentru înrădăcinare şi apartenenţă. Nevoia noastră de a avea un „acasă” este proiectată în limbajul pierderii; într-adevăr, pentru a simţi această nevoie, trebuie ca deja să nu mai ai casă. Apartenenţa este acum mai degrabă retrospectivă decît actuală, mai degrabă amintită decît trăită, mai degrabă imaginată decît simţită. Viaţa are acum un ritm atît de accelerat, încît unii dintre noi simt că eram efectiv alţi oameni în alte momente din trecutul nostru. În cazul în care continuitatea sinelui nostru este acum problematică, legătura noastră cu străbunicii noştri e şi mai îndoielnică. Bunicii noştri ne privesc de pe paginile albumului de familie, avînd rădăcini puternice în vremuri de mult apuse, cu buzele întredeschise, gata să rostească vorbe pe care nu le putem auzi.

Pentru multe familii, fotografiile sînt adesea singurele artefacte care au supravieţuit exilului, migraţiei sau caselor de amanet. Într-o cultură seculară, ele sînt singurele icoane ale casei, singurele obiecte care au funcţia religioasă de a-i lega pe cei vii de cei morţi şi de a localiza în timp identitatea celor vii. Mereu am senzaţia că nu îmi cunosc prietenii cu adevărat pînă cînd nu ajung să le întîlnesc părinţii ori să mă uit la fotografiile lor şi, cum asta se întîmplă foarte rar, mă întreb adesea dacă există vreo persoană pe care să o cunosc foarte bine. Dacă sîntem nişte străini pînă şi pentru prietenii noştri, aceasta se întîmplă întrucît ceea ce ştim unii despre alţii se află întotdeauna într-o dimensiune temporală care în cultura bunicilor mei ar fi fost considerată neînchipuit de superficială. Atît în lumea bogaţilor, cît şi a săracilor chiar şi de acum un secol, ştiai cine este tatăl sau bunica cutărui om. În stilul de adresare folosit în Rusia, cu prenumele urmat de patronim, genul acesta de cunoaştere este înscrisă în însuşi felul în care este numit un prieten sau o relaţie. Pentru un rus, eu sînt Mihail Gheorghievici, fiul lui Gheorghi, un sine înrădăcinat în trecutul unei familii. În lumea nonrusă în care trăiesc sînt cunoscut pentru ceea ce fac, pentru felul în care sînt acum, nu pentru trecutul pe care îl întruchipez. Răsfoirea albumului de familie al unui om este o cale către o cunoaştere temporală mai profundă a celuilalt. Însă astăzi trebuie trecută o frontieră a intimităţii înainte ca aceste fotografii să le fie arătate chiar şi prietenilor. Nici măcar în interiorul familiei, fotografiile nu sînt de fapt nişte icoane, prezenţe ameninţătoare pe peretele casei. Stilurile de moştenire sînt acum individuale: sîntem liberi să ne acceptăm trecutul ori să îl respingem. Copiii au în aceeaşi măsură dreptul de a refuza să manifeste vreun interes faţă de aceste icoane şi de a rămîne fideli părerilor lor. Şi totuşi, cu cît trecutul devine mai negociabil, mai inventat, cu atît mai puternică este strînsoarea sa, cu atît mai importantă devine inventarea sa în arta construirii sinelui. Cu timpul, sînt puţini aceia dintre noi care, întorcîndu-se acasă la un sfîrşit de săptămînă, la sărbători, nu deschid sertarul de jos al comodei, scot cutia aceea veche de pantofi şi răsfiră fotografiile pe podea, în jurul lor.

Tata o ţine pe Tereza de după mijloc.

Ea îşi mijeşte ochii. Îmi ţin degetul mare

în gură: este toamna mea cu numărul cinci.

Spanielul moţăie la umbra

fagului arămiu.

Nici unul dintre noi nu îşi fereşte privirea.

(Louise Glück, „Natură moartă”)

Încă de la începuturile sale, s-a recunoscut potenţialul fotografiei ca nouă modalitate de cunoaştere a trecutului familiei. După cum scria un colaborator al publicaţiei Macmillan’s Magazine în 1877: „Cine cunoaşte valoarea pe care o conferă clasele de jos afecţiunii familiale şi a văzut mulţimea de mici portrete aşezate pe poliţa căminului din casa unui muncitor va simţi, la fel ca mine, că, neutralizînd tendinţele sociale şi industriale ce vlăguiesc în fiecare zi sentimentele familiale cele mai salutare, fotografia de şase bănuţi face mai mult pentru săraci decît toţi filantropii lumii” (citat în Susan Sontag, Despre fotografie). Democratizînd privilegiul unei galerii de portrete de familie, fotografia de şase bănuţi merită să ocupe un loc în istoria individualismului modern. Odată cu apariţia fotografiei, familiile sărace au avut un nou tip de moştenire: o amintire de şase bănuţi care poartă codul moştenirii genetice. Nu puteau lăsa moştenire o proprietate, dar puteau lăsa moştenire istoria transmiterii din generaţie în generaţie a curburii buzelor, a formei frunţii, a liniei maxilarului. Oferind o prezenţă tăcută generaţiilor dispărute şi răspîndind această prezenţă în întreaga cultură, fotografia a jucat un rol relevant în aducerea problemei identităţii personale în centrul preocupărilor culturale. Conştientizarea faptului că trebuie să creăm şi să ne descoperim locul în lume a fost cîndva privilegiul unei elite educate, iar acum este o situaţie culturală generalizată. Căci, ajutînd la construirea identităţii de-a lungul timpului, fotografia pune şi problema libertăţii individului de a-şi construi prezentul. A ne uita la o fotografie veche şi a descoperi că am moştenit forma ochilor sau a auzi de la părinţi că am moştenit şi temperamentul înseamnă atît a percepe o nouă localizare în timp, cît şi a începe să ne simţim oarecum încătuşaţi. Pasiunea pentru rădăcini (hobby-ul colectiv al istoriei unei familii) reprimă impresia de sufocare pe care o pot provoca fotografiile de familie. Acesta este motivul pentru care fotografiile vechi sînt exilate într-o veche cutie de pantofi, în sertarul de jos al comodei. Avem nevoie de ele, dar nu vrem să fim revendicaţi de ele. Pentru că, aducîndu-ne faţă în faţă cu o moştenire imposibil de schimbat, fotografiile ridică problema libertăţii: par să stabilească limitele între care se poate crea sinele.

Fotografiile dintr-un album de familie ne aduc mai aproape de trecut şi totuşi, atingîndu-le fizic, sîntem conştienţi de distanţa care încă rămîne nestrăbătută. Din acest punct de vedere, fotografiile au contribuit la crearea unui sentiment al trecutului care este modern şi care îl prezintă ca pe un fel de patrie pierdută. Eram aproape un copil cînd am trăit această senzaţie pentru prima dată. Mă uitam la televizor la un interviu cu un bătrîn de culoare care cică ar fi fost ultimul american dintre cei ce fuseseră victimele sclaviei. Povestea cu voce şoptită că s-a născut pe teritoriul actual al Liberiei şi că îl ademeniseră să urce pe un vas promiţîndu-i că va fi dus într-o ţară unde umblă cîini cu colaci în coadă şi unde nu va trebui să muncească deloc toată ziua. Îmi amintesc că mă gîndeam că, dacă omul acela mărunţel, cu voce abia perceptibilă şi pielea ca pergamentul avea să moară, tot trecutul sclaviei, lanţurile şi cîntecele sale urmau să dispară, ca o stîncă scufundîndu-se în mare. Încă nu îmi pot scoate din cap superstiţia că singurul trecut autentic, care există în realitate, este cel ce continuă să trăiască în amintirea celor vii. Cînd ei mor, trecutul pe care îl conţin în sine dispare, iar aceia dintre noi ce vin după ei nu mai pot să le moştenească experienţa, ci doar să prezerve mitul existenţei sale. Putem marca locul unde stînca a dispărut în adîncul mării, dar nu putem vindeca rana produsă de mare. În timpul vieţii mele vor muri şi ultimii dintre cei care s-au născut înainte de revoluţia din Rusia. Tatăl meu este unul dintre ultimii supravieţuitori ai acestei generaţii. Avea 4 ani în februarie 1917, îndeajuns de mare ca să ţină minte cum luceau baionetele ca sticla trecînd pe sub fereastra casei din Petrograd în dimineaţa în care soldaţii au mărşăluit spre clădirea Dumei, spunînd că s-au săturat de atîta foame şi război. Amintirea lui trece peste această prăpastie care desparte tot ce a fost înainte de tot ce s-a întîmplat după revoluţie. Eu, la rîndul meu, fac parte din ultima generaţie care a cunoscut generaţia lui, ultima capabilă să le sondeze amintirile, să simtă prezenţa trecutului în timbrul vocilor lor şi în privirea pe care o aruncă peste timp. Deja sînt atît de departe de ceea ce s-a întîmplat, sînt un canadian atît de caracteristic timpului şi locului unde s-a născut, încît mă simt ca un hoţ intenţionînd să asimilez experienţa evanescentă a altei generaţii. Şi totuşi, lumea se mişcă astăzi cu o asemenea viteză, încît, dacă nu fac ceva ca să păstrez vii amintirile, nu vor mai rămîne curînd decît fotografii, iar fotografiile nu fac decît să dovedească distanţa parcursă de timp; ele nu pot lega trecutul şi prezentul într-un mod coerent.

Eu sînt istoric şi, ca atare, s-ar presupune că cred în posibilitatea de a mă deplasa în timp cu scopul de a recupera experienţe pierdute după moartea diferitor generaţii anterioare. Chiar şi în istoria cel mai riguros ştiinţifică există o anumită speranţă de înviere, o credinţă în puterea imaginaţiei şi a empatiei de a sări peste prăpastia timpului. În realitate, pentru a-şi putea face treaba, istoricii trebuie să creadă că cunoaşterea le va permite să îşi realizeze dorinţa, că toată această imersiune monotonă şi răbdătoare în arhivele trecutului va servi la satisfacerea aspiraţiei noastre de a recupera ceea ce s-a pierdut de-a lungul timpului. Imaginaţia istoricului se naşte din pierdere, deposedare şi recluziune, care sînt aceleaşi experienţe care contribuie la exil şi la emigraţie, se naşte atunci cînd trecutul nu mai poate fi luat ca atare, ca o tradiţie pe care o purtăm în noi, sau cînd trecutul s-a transformat într-o povară de care prezentul caută să se elibereze. Această senzaţie de fisurare sau de încătuşare este cea care îi împinge pe istorici să se cufunde în arhive, în memorii şi în vocile înregistrate pe bandă. Şi totuşi, această relaţie dintre sentimentul de pierdere şi imaginaţie nu este lipsită de ironie. Istoria are mai puţină autoritate decît memoria, mai puţină legitimitate decît tradiţia. Istoria nu poate niciodată să vorbească cu vocea pe care o cere nevoia noastră de a aparţine. Nu poate vindeca durerea provocată de pierdere. Cunoaşterea trecutului este incapabilă să ne satisfacă dorinţa de trecut. Ceea ce putem şti despre trecut şi ceea ce vrem de la el sînt două lucruri total diferite.

Fotografiile înaintaşilor par să reflecte această ironie cu mare precizie. În albumul de familie, bunicul meu pare a fi pe punctul de a spune ceva, parcă e gata să prindă viaţă. Însă hainele lui, fracul, mîinile de sub galoanele uniformei sale de curte arată că este un personaj istoric aflat, irevocabil, la mare distanţă în timp. Cu cît fotografia îi face prezenţa mai palpabilă, cu atît îmi dau seama mai clar că prăpastia aceasta care ne desparte implică atît mortalitatea mea, cît şi a celor din fotografii.

Faptul că este vorba şi despre moartea mea, nu doar despre a lui devine evident cînd ne uităm la propriile fotografii. Ele trezesc în noi un sentiment al pierderii pentru că subminează funcţiile de integrare caracteristice uitării. Sînt imaginile îngheţate care ne amintesc cît de discontinuă este viaţa noastră. Continuitatea sinelui se ţese pe o urzeală deasă formată din firele uitării şi ale amintirilor selective. Uitarea ne ajută să suspendăm conştiinţa propriei morţi, ceea ce ne dă timp să credem în viaţa noastră. Spre sfîrşitul vieţii sale, scriitorul francez Roland Barthes a ţinut o prelegere în faţa unui public mult mai tînăr decît el, dînd glas apoi unor reflecţii despre speranţa (şi despre pofta de viaţă) pe care o face posibilă uitarea: „Dacă vreau să trăiesc, trebuie să uit că trupul meu are o istorie, trebuie să mă las cuprins de iluzia că sînt contemporan cu tinerele corpuri prezente aici şi care mă ascultă, şi nu cu corpul meu trecut. Pe scurt, din cînd în cînd trebuie să renasc, să devin mai tînăr decît sînt. Mă las purtat de forţa care animă tot ce este viu: uitarea” (Nouvel Observateur, 31 martie 1980).

Fotografiile nu ajută întotdeauna acest proces de uitare şi amintire necesar pentru a ţese un sine care să funcţioneze ca un tot integral şi echilibrat odată cu trecerea timpului. Albumul de familie nu evocă întotdeauna şirul de amintiri tămăduitoare care leagă prezentul de trecut. Mai des se întîmplă ca fotografiile să submineze continuitatea pe care memoria o ţese pe marginea experienţei. Fotografia opreşte timpul în loc şi ni-l returnează în fragmente disparate. Memoria integrează vizualul în urzeala mitului. Împletirea trecutului şi prezentului pe care o realizează atît amintirea, cît şi uitarea este mitologică pentru că sinele este în mod constant imaginat, construit, inventat din ceea ce doreşte individul să îşi amintească. Fotografia acţionează faţă de individ ca o oglindă într-o lumină aspră, ca istoricul confruntat cu aspectele idealizate ale fabulei naţionaliste sau ale minciunii politice. Uitaţi-vă la o poză de cînd aveaţi 4-5 ani şi întrebaţi-vă sincer dacă simţiţi cu adevărat că încă sînteţi copilul acela care priveşte cu ochii mijiţi la aparatul de fotografiat. Ca o dovadă a uitării noastre, aparatul de fotografiat a jucat un rol important în generarea neîncrederii atît de caracteristice a omului modern faţă de strategiile conştiinţei noastre. Amintirea vindecă cicatricile timpului. Fotografia înregistrează rănile.

Aşa că nu doar strămoşii noştri morţi ni se par la fel de îndepărtaţi de noi ca şi stelele, ci şi versiunile noastre mai tinere care îşi ocupă locul în albumul de familie. Acest dublu proces al pierderii – pierderea lor, pierderea noastră – este cel pe care intenţionează să îl oprească scrierea.

Căutarea lui era o formă de evaziune.

Cu cît încerca mai mult să descopere,

cu atît erau mai multe de ascuns

şi cu atît mai puţin înţelegea.

Dacă o ţinea tot aşa,

avea să piardă totul.

El ştia asta

şi îşi amintea ce putea –

întotdeauna departe,

pe partea cealaltă a lacului

sau a pajiştii,

mereu dispărînd, mereu acolo.

(Mark Strand, „Nespunerea”)

Şi totuşi, pierderea este doar a emoţiilor trezite de exil şi deposedare. Mai e şi „energia sincopală”, eliberarea unor energii înmagazinate despre care Vladimir Nabokov spune în Vorbeşte, memorie că este unul dintre darurile cel mai puţin aşteptate ale exilului. Exilul l-a făcut pe Nabokov scriitor; exilul a fost cel care a transformat trecutul neapreciat la justa sa valoare într-un tărîm legendar ce trebuia recuperat, centimetru cu centimetru, de arta scriitorului. La fel cum, în clipa cînd pleacă, exilaţii trebuie să ia cu ei comorile care vor deveni singurele lor bunuri pe drumul exilului, tot aşa trebuie să aleagă şi trecutul pe care îl vor duce cu ei, ce variantă vor povesti, ce variantă vor crede. După ce fusese o moştenire trecută cu vederea, trecutul devine invenţia lor, povestea lor.

Odată ce povestea a fost transmisă din generaţie în generaţie, trecutul familiei devine şi mai puţin soartă şi din ce în ce mai mult o poveste care se autoinventează. Pentru cineva ca mine, care face parte din a doua generaţie a unei tradiţii de emigranţi, trecutul a devenit povestea pe care o scriem pentru a da greutate şi direcţie întîmplării şi neprevăzutului vieţii noastre. Este adevărat că nu ne putem inventa trecutul din nimic: există fotografii, amintiri şi poveşti, iar uneori invenţiile noastre constau mai ales în a nega ceea ce am moştenit. Şi totuşi, chiar şi atunci cînd negăm, moştenim un trecut prin tăgăduielile noastre. Problema invenţiilor este autenticitatea. Noi, cei din a doua generaţie, sîntem liberi să ne alegem trecutul, dar trecutul pe care îl alegem nu prea poate părea niciodată la fel de real, la fel de autentic ca acela al primei generaţii.

Cît despre mine, eu am două trecuturi. Rudele mamei mele – mîndrele ramuri Grant şi Parkin – au venit din Noua Scoţie în Toronto în ultimul secol şi s-au distins ca dascăli şi scriitori. Mi-au fost aproape în copilărie: la fel de aproape ca şi casa bunicii mele de pe Prince Arthur Avenue, în Toronto.

Trecutul tatălui meu este rusesc. Bunicul meu, Pavel Ignatiev, a fost ministru al Educaţiei în ultimul cabinet al ţarului Nikolai al II-lea. Tatăl lui, Nikolai Ignatiev, a fost diplomatul rus care în 1860 a negociat tratatul care stabilea graniţa Amur-Ussuri dintre Rusia şi China în regiunea Pacificului, valabilă şi astăzi; în 1878 a negociat tratatul care a pus capăt Războiului Ruso-Turc; iar în 1881 a fost ministrul care şi-a legat numele de legislaţia împotriva evreilor.

Bunica mea, prinţesa Nataşa Meşcerskaia, s-a născut pe o moşie din apropiere de Smolensk pe care Ekaterina cea Mare o lăsase moştenire familiei mamei sale la sfîrşitul secolului al XVIII-lea. Din familia ei au făcut parte un cancelar al Rusiei, un general care a înăbuşit războiul ţărănesc al lui Pugaciov şi primul istoric modern din ţara ei, Nikolai Karamzin.

Cînd bunicul meu rus avea 19 ani şi trebuia să îşi aleagă o carieră, linia trecutului său se îndrepta direct către viitor: avea să facă parte dintr-un regiment de gardă, la fel cum făcuseră şi tatăl, bunicul şi străbunicul lui înaintea sa. Apoi putea să urmeze o carieră în armată ori să se întoarcă pe domeniile familiei şi să îşi ducă viaţa ca un nobil de ţară. La un moment dat în viaţa sa urma să îşi părăsească domeniile şi să se pună în slujba ţarului, aşa cum făcuseră şi tatăl şi bunicul lui. Avea să „îşi asume povara serviciului”. Tocmai în acest sens – un destin moştenit şi asumat fără rezerve – este identitatea sa irevocabil diferită de a mea. Identitatea mea – apartenenţa mea la trecutul pe care mi l-a lăsat moştenire – constă în alegerea cuvintelor pe care le scriu pe o foaie de hîrtie. Sînt mulţumit că este aşa: nu mi-aş dori să am soarta şi nici identitatea lui. Însă este o diferenţă care face imposibilă existenţa unei înţelegeri perfecte între noi doi.

Personalitatea bunicii mele s-a format pornind de la posibilităţi şi mai limitate decît cele ale soţului ei: trebuia să fie o fiică ascultătoare şi, mai tîrziu, o soţie credincioasă. Marele pivot al vieţii sale, momentul cînd destinul ei putea să o cotească într-o direcţie sau alta, era căsătoria. Singura alegere pe care o putea face era între tinerii ofiţeri în uniformă, traşi ca prin inel, care aveau voie să danseze cu ea la balurile de la Sankt-Petersburg unde fetele ieşeau pentru prima oară în societate. Însă bunica mea era o prinţesă din familia Meşcerski, aşa că, odată ce punea ochii pe un bărbat, trebuia ca acestuia să i se cerceteze antecedentele familiale „de la Adam şi Eva” încoace şi, dacă se considera că lasă de dorit, trebuia să aleagă pe altcineva.

Amîndoi s-au născut într-o epocă în care trecutul lor era şi viitorul lor. Era o viaţă predeterminată, nu şi-o puteau croi singuri. Au crescut într-o epocă guvernată de un protocol al decenţei familiale. Şi-au sfîrşit viaţa într-un exil amorf, un timp fără viitor şi cu un trecut suspendat undeva, departe. Cînd au ajuns în Anglia, în vara anului 1919, erau deja prea bătrîni ca s-o mai ia de la capăt, prea bătrîni ca să simtă energia eliberatoare a exilului. Bunicii mei nu mai puteau decît să îşi amintească: nu mai erau în stare să inventeze prezentul.

Aveam senzaţia că trebuie să aleg între cele două trecuturi ale mele, cel canadian şi cel rusesc. Ceea ce este exotic exercită întotdeauna o atracţie mai mare decît ceea ce este cunoscut, aşa că am fost mereu băiatul tatei. Am ales trecutul dispărut, trecutul pierdut în spatele revoluţiei. Pe moştenirea mamei mă puteam baza oricînd, era mereu acolo, la îndemînă. Ceea ce mă atrăgea era trecutul tatălui meu, pentru că era un trecut pe care trebuia să îl recuperez, să mi-l însuşesc.

Primele mele amintiri nu sînt despre mine, ci mi-l amintesc pe tata vorbind despre străbunicii lui. Îmi aduc aminte că eram la bordul pachebotului Queen Mary în 1953, într-o călătorie de la New York la Southampton, pe cînd aveam 6 ani, şi că îl ascultam pe tata povestind cum străbunicul lui Nikolai a străbătut călare, în şase săptămîni, distanţa de la Pekin la Sankt-Petersburg pentru a-i aduce ţarului la cunoştinţă vestea despre acordul pe care îl semnase cu împăratul Chinei; iar cînd au fost surprinşi de o furtună de zăpadă în stepele siberiene, Nikolai îi pusese pe călăreţii lui cazaci să aşeze tabăra în cerc, încălzindu-se de la răsuflarea cailor cît timp a ţinut viscolul.

Cum tata era diplomat şi în copilăria mea ne mutam mereu în altă parte o dată la 18 luni, lucrurile pe care le consideram simboluri ale stabilităţii nu erau casele în care locuiam, avînd în vedere că erau tot timpul altele, ci acele cîteva obiecte ruseşti pe care le luam mereu cu noi. Erau un ibric şi un bol de argint care au decorat o serie de mese din sufrageriile unei serii de apartamente de serviciu şi care fuseseră folosite pe vremuri de bunica mea cînd se spăla pe mîini dimineaţa, în conacul de la moşie, în anii 1880. Obiecte precum ibricul şi bolul de argint sau steaua de diamant a sultanului pe care o mai purta mama la diverse ocazii au fost embleme vitale ale continuităţii într-o copilărie fără repere fixe. Mai rămăseseră foarte puţine: nişte volume gofrate din Istoria statului rus de Nikolai Karamzin, o icoană sau două pe perete, deasupra patului părinţilor mei. Uneori, unele dintre aceste obiecte apăreau în albumele de familie. Încă îmi amintesc plăcerea pe care o simţeam în copilărie cînd descopeream că o bijuterie pe care o purta mama apărea şi într-o fotografie cu bunica Nataşa făcută cu 70 de ani înainte. Parcă broşa aceea micuţă cu perle şi diamante îşi luase avînt, evadînd din închisoarea chihlimbarie a fotografiei, şi, dintr-un salt, traversase anii care ne separau.

În copilărie am auzit foarte rar vorbindu-se ruseşte. Tata nu vorbea în rusă acasă. Mergeam cu el la biserica rusească din toate oraşele în care am crescut – New York, Toronto, Ottawa, Belgrad, Paris, Geneva şi Londra –, iar slujba religioasă mă emoţiona pentru că nu o înţelegeam. Cînd stăteam în picioare lîngă el, în biserică, şi îl priveam aprinzînd lumînările, rugîndu-se şi cîntînd cu vocea lui profundă şi vibrantă, simţeam de fiecare dată că se strecurase printr-o poartă invizibilă suspendată în aer. Şi totuşi, tata se ţinea departe de grupurile de refugiaţi ruşi, de intrigile dintre facţiuni şi de ideile lor politice antediluviene. În toată copilăria mea, s-a prezentat în faţa lumii ca un exemplu de profesionist canadian complet asimilat. Şi astăzi este un canadian mult mai patriot şi mai sentimental decît mine. Pentru el, Canada este ţara care i-a oferit un nou început. Pentru mine, a fi canadian era doar unul dintre acele privilegii care consideram că mi se cuvin.

Dată fiind profesia lui, tata cunoştea mulţi diplomaţi sovietici şi întotdeauna vorbea ruseşte cu ei. Şi totuşi, întîlnirile acestea erau foarte tensionate. Îmi amintesc de un diplomat sovietic, îmbrăcat ca un bancher din Zürich, care avea un ghiul cu un imens onix pe un deget şi care ne-a fost prezentat, tatei şi mie, în holul sediului central al Naţiunilor Unite din New York. Bărbatul şi-a scos căciula de astrahan şi, cu un gest larg, a spus în engleză: „Ca fiu de ţărani, vă salut”. Alţi sovietici tratau trecutul familiei noastre cu acelaşi amestec de respect şi ironie. În 1955, tata s-a întors în Uniunea Sovietică în cadrul unei delegaţii oficiale canadiene conduse de ministrul de Externe, Mike Pearson. Oficialităţile sovietice, în frunte cu însuşi Nikita Hruşciov, l-au numit pe tata Graf (conte), l-au luat deoparte şi l-au întrebat cu toată sinceritatea de ce nu s-a întors „acasă” pentru a continua eforturile diplomatice ale bunicului său, în loc să lucreze în diplomaţia unui mic stat satelit al americanilor. Dar tata nu se simţea deloc ca acasă în Uniunea Sovietică a anilor 1950. Chiar şi momentele cînd ceva îi trezea amintiri erau scurte, ca atunci cînd a fost condus în camera sa de la Hotel Astoria, din Leningrad, ale cărei decoraţiuni păreau să fi fost păstrate la fel cum erau înainte de revoluţie, şi a văzut pe masa de scris doi urşi de argint ce erau aidoma ursuleţilor care stăteau pe biroul tatălui său din acelaşi oraş cu 40 de ani înainte. În timpul acestei vizite şi-a dat seama şi cît de învechită şi de ruginită li se părea cetăţenilor sovietici rusa pe care o vorbea el. A descoperit că se tot poticneşte în limba lui maternă.

În Canada, rudele mele ruse aveau un sentiment de familie foarte intens, deşi în realitate erau puţine ocazii cînd ne întîlneam cu toţii. În copilăria mea, jumătatea rusă a familiei era împrăştiată prin lume. Fratele cel mai mare al tatălui meu, Nikolai, murise cînd eram copil, iar ceilalţi patru erau la mii de kilometri unul de altul. O dată, cînd fraţii s-au întîlnit în sfîrşit la nunta verişoarei mele Mika, le-am făcut loc undeva, mai la o parte, pe canapea: nişte uriaşi de peste un metru optzeci, cu început de chelie, vorbind ruseşte, fără ca nici unul dintre noi să înţeleagă vreo vorbă. Toţi cei patru fraţi îşi luaseră neveste care nu erau rusoaice, aşa că nici unul dintre copiii lor nu vorbea rusa în casă. Eu nu am învăţat-o niciodată.

Acum, cînd mă gîndesc la incapacitatea mea de a învăţa limba rusă, îmi pot da seama pînă în ce punct opuneam rezistenţă unui trecut pe care, în acelaşi timp, mi-l asumam. Nimic nu mă obliga să îmi asum vreunul dintre acele mituri, aşa că rezistenţa mea nu era îndreptată împotriva tatei, nici a unchilor mei, ci mai degrabă împotriva poftei mele de a trăi aceste poveşti, împotriva a ceea ce părea a fi o slăbiciune din partea mea: dorinţa de a-mi construi viaţa mea neînsemnată pornind de la autoritatea pe care o reprezenta viaţa lor. Nu eram sigur dacă am dreptul să îmi asum autoritatea trecutului şi, chiar dacă l-aş fi avut, nu voiam să abuzez de acest privilegiu. Şi totuşi, cum îmi răspunde ironic unul dintre prietenii mei atunci cînd ating acest subiect, nimeni nu renunţă niciodată la privilegiile sale. Aşa că am apelat la trecut de fiecare dată cînd am avut nevoie, dar cu conştiinţa încărcată. Prietenii mei aveau un trecut banal sau unul despre care preferau să nu vorbească. Eu aveam un trecut plin de aventurieri contemporani cu ţarii, supravieţuitori ai unor revoluţii şi exilaţi eroici. Şi totuşi, cu cît aveam mai multă nevoie de acest trecut, cu atît simţeam o mai mare nevoie de a mă dezice de el, de a-mi croi singur un drum. A-mi alege trecutul însemna a defini limitele influenţei sale asupra mea.

Tata spunea mereu că eu sînt mai mult un Meşcerski decît un Ignatiev, că semăn mai mult cu mama decît cu tatăl lui. Cum el era mai mult un Ignatiev decît un Meşcerski, această afirmaţie nu făcea decît să evidenţieze cît de complicate erau de fapt legăturile de filiaţie dintre noi. Subiectul moştenirii este întotdeauna şi o chestiune de anxietate, nu doar de mîndrie. Dacă eram un Meşcerski, ce avea să se aleagă de mine? Cum puteam să îmi reprim temperamentul, ghemul acela de temeri şi nelinişti care păreau să mă fi prins ca într-un cleşte? Proiectul studierii trecutului meu a fost legat încă de la început de efortul de a-mi domina anxietatea provocată de influenţa lui.

De asemenea, a trebuit să mă confrunt cu ceea ce îmi plăcea cel mai puţin la mine. Vorba preferată a bunicului meu era: „Viaţa nu-i o joacă, viaţa nu-i o glumă. Doar asumîndu-şi povara serviciului poate omul să îşi împlinească destinul pe acest pămînt”. Cînd Pavel spunea astfel de lucruri, bunica mea Nataşa murmura mereu: „Ignatievii ar fi în stare să transforme şi raiul în iad”.

Ştiam că şi tata, şi unchiul Nikolai cochetaseră cu ideea de a scrie o istorie a familiei. Tata chiar fusese în Bulgaria ca să se documenteze în legătură cu rolul bunicului meu în crearea acestei ţări după ce ruşii i-au învins pe turci în războiul din 1877-1878. Nikolai avusese aceeaşi idee, dar, cînd a murit, manuscrisele sale au rămas uitate într-un colţ din pivniţa văduvei sale. Tata era un om foarte ocupat şi proiectul lui a rămas în suspans. Aşa că ideea de a scrie o istorie a familiei prinsese rădăcini: numai eu o puteam duce la bun sfîrşit, dacă voiam. Dar aveam reţineri.

În adolescenţă am citit pentru prima dată memoriile bunicilor mei. Bunica Nataşa s-a apucat de scris în septembrie 1940 într-o căsuţă din Upper Melbourne, punîndu-şi pe hîrtie amintirile într-o serie de asociaţii libere. A început cu copilăria ei la moşie, ajungînd apoi la căsătoria cu bunicul Pavel Ignatiev, viaţa la Sankt-Petersburg, revoluţia, războiul civil şi fuga. A scris în engleza pe care o învăţase de la guvernanta ei, în limba în care ştia că vor vorbi nepoţii săi cînd vor creşte. Povestea se opreşte la anul 1919, în momentul cînd au fugit din Rusia. Începînd de atunci totul a devenit mai dificil – şi mai greu de povestit. Nu a scris nimic despre perioada exilului. Scrisese deja mai mult de 250 de pagini haotice, pe care mătuşa mea Florence le-a pus în ordine şi le-a bătut din nou la maşină după moartea bunicii.

Bunicul Pavel îşi scrisese memoriile în Sussex şi la Paris în anii 1920. A scris în ruseşte şi abia mult mai tîrziu le-a tradus în engleză cu ajutorul unui prieten canadian. Amintirile bunicii mele sînt un ecou sincer şi fidel al femeii care a fost, puse în scris exact aşa cum vorbea, cu fiecare întorsătură de frază, însă memoriile lui seci, disciplinate şi reţinute erau – sau aşa mi s-a părut mie – un exerciţiu de discreţie şi ascundere a unor lucruri. S-a limitat la cariera lui oficială – nobil de ţară, guvernator al provinciei Kiev, ministru adjunct al Agriculturii şi ministru al Educaţiei în ultimul cabinet al ţarului. Este un document public reţinut. Emoţia străbate carapacea frazelor măsurate o singură dată, cînd descrie ultima sa întîlnire cu Nikolai al II-lea în cele din urmă zile ale regimului.

Memoriile lor nu erau publicabile – ale ei întrucît ceea ce le făcea atît de vii le făcea şi greu de citit, iar ale lui pentru că excludeau cu atîta meticulozitate tot ce era personal şi pentru că evenimentele pe care le descria fuseseră răspovestite cu lux de amănunte în noianul de memorii din perioada ţaristă. Aşa că, acum aproape zece ani, am hotărît să spun povestea lor cu cuvintele mele. Ca istoric, m-am gîndit că prima mea sarcină era să îi plasez în contextul lor istoric, să mă distanţez de ei ca membri ai familiei mele şi să îi tratez ca pe nişte personaje istorice, ca pe nişte obiecte de studiu. A durat ceva timp pînă mi-am dat seama de consecinţele neintenţionate ale acestei strategii. Îmi amintesc de un moment din primele zile ale documentării mele cînd citeam despre o comisie rusească însărcinată cu reforma funciară din 1902, căutînd vreo menţionare a moşiilor familiei prin nişte microfilme şterse. Cum bunicul meu era un fel de armaş al nobilimii, trebuia să scrie un raport pentru această comisie. Era prima dată cînd citisem ceva scris de el care nu se adresa familiei sale: memoriile, scrisorile pe care le citisem deja – toate ne erau adresate nouă. În acest mic raport el era brusc un personaj mărunt într-un cadru istoric. Ironia era că, încercînd să îl identific în contextul istoric, contururile caracterului său nu ieşeau mai puternic în evidenţă – dimpotrivă. Cu cît aflam mai multe despre el ca personaj istoric – ca membru tipic al nobilimii funcţionăreşti liberale, ca adept apartinic al monarhiei constituţionale –, cu atît îmi aluneca mai mult printre degete. Cu cît îl defineam mai clar ca personaj istoric, cu atît mai estompat devenea bunicul meu. Ca obiect al cunoaşterii istorice, nu putea fi surprins decît la plural; ca obiect al dorinţei, îl căutam în singularitatea sa. În încercarea de a-l descoperi ca personaj imperial exemplar, l-am pierdut pe Pavel bunicul meu. Metoda istorică de a cunoaşte trecutul este plasarea unui personaj în contextul timpului cronologic; eu însă urmăream tocmai contrariul: să îl aduc în timpul prezent, să îl fac contemporan cu mine. Şi totuşi, am ştiut tot timpul că această dorinţă este irealizabilă şi că o istorie a vieţii lor e sortită eşecului. Nu puteam să reconstitui trecutul din ceea ce îşi aminteau unchii mei ori să sper că voi rezolva conflictele dintre amintirile contradictorii. Chiar şi astăzi fraţii încă se ceartă ca chiorii din cauza anumitor amănunte şi nu puteam spera să stabilesc cine are dreptate. Şi mai ales nu aveam cum să îi aduc din nou la viaţă pe Pavel şi Nataşa. Chiar şi pentru cel mai simplu detaliu fizic – cum ea îşi dădea la o parte o şuviţă de păr care îi cădea pe faţă, cum el obişnuia să închidă cu zgomot o carte cînd o termina de citit – trebuia să fac reconstituiri minuţioase; pentru tata, aceste detalii erau nişte amintiri primare atît de simple, încît nici nu se mai complica să le menţioneze. Mi-am dat curînd seama că singurul portret pe care puteam să îl fac Nataşei şi lui Pavel era doar o schiţă, un studiu al distanţelor ireconciliabile dintre prima generaţie şi a doua. Mult timp am crezut că, dacă istoria era condamnată oricum la eşec, ar trebui să renunţ la istorie şi să transform viaţa bunicilor mei în ficţiune. Era o idee tentantă: personajele mele ar avea la bază un trecut real într-o măsură suficientă ca să fie autentice şi totuşi ar face tot ce vreau eu. Ar purta hainele mele, ar vorbi cu cuvintele mele, ar trăi dramele mele pînă la capăt şi mi-ar îndeplini ambiţiile. Creîndu-le, m-aş crea pe mine. În cele din urmă ideea de ficţiune a picat cînd mi-am dat seama că un astfel de roman ar fi populat de personaje care nu ar fi nici reale în sine, nici conforme cu originalul.

Au trebuit să treacă mulţi ani pînă să îi pot vedea pe Pavel şi Nataşa separat de ceea ce pretindeam eu de la ei. Am învăţat că viaţa lor nu era o aventură care exista pentru ca eu să extrag din ea semnificaţiile care îmi conveneau. Erau prea multe tăceri, prea multe lucruri pe care îmi era imposibil să le cunosc despre ei ca să îmi permit să cotrobăiesc prin experienţa lor. Încetul cu încetul, am înţeles că nu ei au datoria să îmi dezvăluie secretul vieţii mele, ci eu am faţă de ei datoria de a prezerva adevărul vieţii lor. Ficţiunea ar fi fost o trădare. Trebuia să mă întorc în punctul de unde am plecat şi să mă apropii din nou cît mai mult de impactul iniţial pe care l-am resimţit cînd am văzut fotografiile lor: senzaţia aceea că amîndoi erau foarte prezenţi în mine cu toată realitatea lor fizică evidentă şi, în acelaşi timp, că erau la fel de departe ca stelele de pe cer. Reconstituindu-le viaţa cît mai fidel cu putinţă, trebuia să respect această distanţă care exista între noi. Trebuia să fiu foarte atent la ceea ce ei lăsaseră nerostit; trebuia să marchez locurile care nu fuseseră recuperate de memorie. Nu puteam suprima aceste tăceri prin artificiul ficţiunii.

De două ori am mers împreună cu tata în Uniunea Sovietică, pe urmele lor. Am descoperit multe lucruri: pînă la căderea lui Hruşciov, drama populară a reconstrucţiei socialiste a servit drept justificare pentru a rade palate de pe faţa pămîntului sau a transforma biserici în tipografii sau depozite de lemne. Doar sărăcia şi înapoierea au mai împiedicat dărîmarea altor clădiri vechi. O ţară prea săracă pentru a le înlocui a pus în scenă reprezentaţia unei noi ere folosind decorurile jerpelite ale vremurilor vechi. La sfîrşitul anilor 1960 şi în anii 1970, vandalismul modernismului hruşciovian a generat o reacţie contrară care a pornit de la acele tradiţii naţionale ce încă nu fuseseră întinate de comunism. Nu numai că au acoperit din nou cu aur marile palate şi mănăstiri, dar tot ce avea o oarecare patină a început să capete importanţă. Se construia un nou trecut naţional care unea perioada de dinainte de 1917 şi cea ce a urmat şi care omitea cu iscusinţă acţiunea distructivă a revoluţiei. Ca o consecinţă a acestei încercări deopotrivă stîngace şi ironice de recuperare a trecutului ţarist, este mai uşor în anumite sensuri de găsit urmele unei familii din epoca ţaristă în Uniunea Sovietică decît în lumea occidentală. La umbra deasă a copacilor din cimitirul mănăstirii Novodevici din Moscova, nu departe de mormîntul lui Hruşciov şi de cel al soţiei lui Stalin, am găsit mormîntul oii negre a familiei, unchiul Alioşa, care şi-a început cariera militară ca ofiţer ţarist şi şi-a încheiat-o ca general al Armatei Roşii. La Leningrad am găsit casa de pe strada Furştatskaia de unde tata urmărise primele manifestaţii ale revoluţiei din februarie 1917. Acum este Casa Căsătoriilor din Leningrad. În salonul unde altădată bunica mea servea ceaiul, o femeie impozantă, îmbrăcată într-o rochie roşie, elegantă, cu eşarfa oficială pe piept, căsătorea cîte o pereche de tineri la zece minute. Sala de studiu de jos, unde unchii mei luau lecţii de la profesorul lor francez, monsieur Darier, era plină de mame cu bolduri în gură care făceau ultimele retuşuri la rochiile de mireasă ale fiicelor lor. Iar în capătul unui mic culoar, cu portrete decolorate ale lui Lenin pe perete şi un calendar al agenţiei Inturist cu imagini dintr-o staţiune din Crimeea, tata a găsit camera lui de cînd era mic.

Într-o după-amiază de septembrie, la Kislovodsk, o staţiune balneoclimaterică de la poalele Munţilor Caucaz, între Marea Neagră şi Marea Caspică, eu şi tata am găsit poarta verde a grădinii unde se afla casa unde locuise împreună cu familia lui în timpul războiului civil, în 1917 şi 1918. După acei ani groaznici în grădină fuseseră înghesuite mai multe case, dar în partea din spate mai rămăseseră nişte meri şi plopi, la fel ca în 1918.

Şi totuşi, aparenta uşurinţă cu care am luat urmele trecutului familiei în Uniunea Sovietică s-a dovedit a fi înşelătoare. Îmi amintesc că am simţit brusc aceste distanţe nevăzute care mă separă de trecutul meu cînd mă aflam în faţa tablourilor de Matisse de la Muzeul „Puşkin” din Moscova, ce făcuseră parte din colecţiile unor comercianţi ţarişti înainte de Primul Război Mondial. Pentru ruşii care vizitează muzeul, aceste lucrări ale lui Matisse sînt o deviere ciudată şi discordantă de la realismul picturilor ruseşti de gen din secolul al XIX-lea; sînt la fel de străine şi de realismul socialist care avea să ducă această tradiţie mai departe în epoca sovietică. Pentru ruşi, aceste tablouri de Matisse sînt astfel nişte fragmente de modernism inaccesibile şi reprezintă o tradiţie europeană care cîndva a fost sursa lor de inspiraţie. Pentru noi, picturile lui Matisse sînt opere fundamentale pentru felul nostru de a privi lumea. Privind atelierele scăldate în soare, şezlongul strălucitor, bolul cu flori, femeia în splendida rochie albastră şi uitîndu-mă la datele cînd au fost pictate – 1910, 1911, 1912 –, mi-am dat seama că făcuseră parte din colecţiile generaţiei bunicilor mei. Această generaţie a fost prima care a reuşit să rezolve vechea dilemă: sînt ruşii europeni sau asiatici? Nataşa vorbea şi gîndea în germană şi engleză, dentistul său era american şi locuia la Dresda, ea îşi cumpăra lenjeria de la Nisa, iar în copilărie lua ceaiul cu Lyle’s Golden Syrup. Pavel a avut profesori francezi, aşa că a ajuns să gîndească şi să vorbească în franceză. Şi totuşi, amîndoi erau foarte ataşaţi de religia, obiceiurile, mirosurile, arhitectura, înjurăturile şi haosul ţării lor natale.

Traversau o frontieră mereu deschisă şi călătoreau în ţări ale căror peisaje, pictură şi bucătărie considerau că sînt ale lor. Lumina mediteraneană a lui Matisse era a lor în aceeaşi măsură ca şi eterna lumină estivală a Sankt-Petersburgului. A fost prima generaţie (şi ultima) care a împăcat identitatea sa rusă cu identitatea europeană. Europa despre care ei credeau cîndva că se întinde de la Moscova pînă la Atlantic a fost tăiată de o graniţă cu sîrmă ghimpată, proiectoare şi amplasamente de artilerie şi, cînd vreau să traversez frontiera pe urmele paşilor lor, îmi dau seama că intru într-o ţară care acum dă impresia că este mai degrabă un imperiu asiatic straniu şi nou decît un vechi centru al culturii europene. Distanţa care mă separă acum de ei este cu mult mai mult decît o distanţă temporală. Este abisul marcat de acest no man’s land de sîrmă ghimpată care împarte cultura europeană în două tabere inamice.

Pe ghizii mei sovietici îi neliniştea atitudinea mea distantă faţă de ţara lor natală. Voiau să mă ajute să găsesc legături, dînd telefoane la muzeele de istorie din localitate pentru a afla noile denumiri ale străzilor pe care noi le cunoşteam doar după numele vechi, ce figurau în ghidul Rusiei publicat de Baedeker în 1914. Ne-au ajutat chiar să găsim închisorile şi sălile de interogatoriu unde, în 1918, bunicul meu şi-a petrecut orele cele mai solitare din viaţa lui. Ghizii sovietici admirau rusa uşor învechită a tatei, mult mai dulce şi mai suavă decît cea vorbită de ei, şi erau surprinşi, dar politicoşi cînd le spuneam că nu înţeleg nici un cuvînt din limba maternă a tatălui meu. Au fost unele locuri pe care nu le-am putut vizita – la Krupoderniţa, moşia familiei Ignatiev din Ucraina, unde sînt îngropaţi străbunicii mei, părea să fie interzis accesul, deşi nu ni s-a explicat care este motivul. Totuşi, autorităţile au trimis la biserica din sat un fotograf care a făcut poze cu mormintele familiei, împodobite cu buchete de flori proaspete. Ni s-a spus că în conac funcţionează acum una din şcolile satului. Nu mai era nici urmă de Dughino, conacul din secolul al XVIII-lea de lîngă Smolensk unde a crescut bunica mea. A fost ars pînă în temelii în 1917. Tata a plîns cînd a plecat din Rusia, eu însă nu am vărsat nici o lacrimă.

Trebuie să fie ceva care alimentează superstiţia că, întorcîndu-te într-un anumit loc, poţi să te întorci în timp şi să redevii cel care erai pe cînd trăiai acolo. Tata avea 6 ani cînd a părăsit Rusia, în 1919, iar amintirile lui sînt puţine şi foarte neclare. Şi totuşi, întoarcerea acolo a fost pentru el un catharsis, astfel s-a închis cercul vieţii sale. Mie, călătoriile în Uniunea Sovietică mi-au accentuat sentimentul distanţei imposibil de străbătut care mă separă de trecutul familiei mele. Însă, printr-un paradox care trebuie să se afle în inima însăşi a actului de a scrie, cu cît devenea mai îndepărtat totul, cu atît mai urgentă era necesitatea de a pune povestea asta pe hîrtie înainte să moară generaţia tatălui meu, rupînd şi ultimele legături ce mai rămăseseră vii.

Tata şi fraţii săi m-au ajutat în multe feluri, deşi nu îşi puteau ascunde reţinerile. Parcă aş fi fost reprezentantul unei case de licitaţii care le evalua comorile pentru a le vinde. Lungile noastre discuţii cu reportofonul deschis erau semne ale mortalităţii lor. Nu o dată m-am întrebat dacă nu ar fi mai bine să îmi amîn proiectul pînă cînd mor toţi. Atunci aş fi avut libertatea de a spune totul. Dar ce fel de libertate e asta, să poţi spune tot ce nu a îndrăznit niciodată un om să spună direct? Cine nu e bîntuit de tăcerile, de ocaziile pierdute de a spune adevărul între tată şi fiu, mamă şi fiică, acele ocazii ce sînt pînă la urmă înghiţite de mormînt? Eu nu vreau să las să treacă pe lîngă mine ocazia asta.

Am făcut tot ce mi-a stat în putinţă ca să separ istoria de ficţiune, faptele de imaginaţie, deşi, în final, nu pot fi sigur care este adevărul – nici adevărul a ceea ce s-a întîmplat, nici adevărul amintirilor. Eu nu am fost acolo. Eu nu pot decît să înregistrez impactul străduinţei lor de a-şi aduce aminte: le pot spune că valul a ajuns la mal. Pentru că Pavel şi Nataşa au vrut să îşi aducă aminte ce au făcut şi le-au transmis aceste amintiri urmaşilor lor, lor le datorez convingerea că viaţa mea nu a început atunci cînd m-am născut, ci odată cu viaţa ei şi a lui, acum un secol, într-o ţară străină, şi că acum, cînd începe să dispară şi ultima generaţie care a cunoscut viaţa din spatele cortinei roşii a revoluţiei, îmi rămîne mie sarcina să le transmit amintirile lor celor ce vor veni după mine.

După ce am petrecut atîţia ani căutînd urmele vieţii lor, în sfîrşit le pot auzi vocile ca şi cum ar fi în aceeaşi cameră cu mine. Iată cum şi-a început Nataşa memoriile, prima ei frază:

M-am hotărît, cît încă am amintirile proaspete în minte, să pun pe hîrtie toate faptele şi anii principalelor episoade ale vieţii noastre, a mea şi a iubitului meu soţ, aşa încît, atunci cînd vom păşi în veşnicie, fiii noştri şi familiile lor să aibă cît de cît o idee despre episoadele mai mult sau mai puţin interesante din viaţa noastră, o viaţă plină de culoare datorită atîtor întîmplări surprinzătoare şi, la mijlocul vieţii noastre, a unor teribile transformări prin care a trebuit să trecem şi care au lăsat în urma lor o cu totul altă faţetă a existenţei noastre de după aceea.

Bunica şi bunicul lui Pavel, contesa Maria şi contele Pavel Ignatiev, anii 1870

Tatăl şi mama Nataşei, prinţul şi prinţesa Meşcerski, anii 1890

Contele Nikolai Ignatiev, tatăl lui Pavel, anii 1870

Caricatură a contelui Nikolai Ignatiev din Vanity Fair, 14 aprilie 1877

„Un manipulator al vorbelor”

Pavel Ignatiev şi mama lui, Constantinopol, 1872

Dughino, conacul familiei Meşcerski, anii 1880

Krupoderniţa, conacul familiei Ignatiev din Ucraina, cca 1900

Pavel Ignatiev în uniforma Regimentului Preobrajenski, 1894

Nataşa Ignatieva şi fiul ei Nikolai, Kiev, 1905

Familia Ignatiev în vacanţă la Misdroy, pe ţărmul Mării Baltice, cu Peggy Meadowcroft, Tonia şi o bonă, 1912

O pagină din albumul fotografic al lui Peggy Meadowcroft înfăţişînd Krupoderniţa, cca 1915

Pavel Ignatiev alături de soldaţi în convalescenţă, Krupoderniţa, 1915

Nataşa Ignatieva în 1913

Peggy Meadowcroft şi băieţii soţilor Ignatiev, Putney, 1920. De la stînga la dreapta: Gheorghi (aşezat), Nikolai, Alec, Dima şi Lionel

Nataşa şi Pavel Ignatiev, Upper Melbourne (Québec), 1944