Elif Shafak, The Saint of Incipient Insanities

Copyright © 2014 by Elif Shafak

© 2009, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7040-6

ISBN PDF: 978-973-46-7041-3

ISBN print: 978-973-46-6627-0

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Eivaisla/Depositphotos.com (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ELIF SHAFAK (n. 1971) a studiat Relaţiile internaţionale la Middle East Technical University din Ankara. Are un masterat în Studii feministe şi un doctorat în Ştiinţe politice. A predat la mai multe universităţi din Turcia, Marea Britanie şi Statele Unite şi a colaborat cu articole la numeroase publicaţii, precum The Washington Times, The Wall Street Journal, The New York Times, The Economist sau The Guardian. A publicat mai multe romane: Misticul (1997), distins cu Premiul Rumi un an mai târziu, Oglinzile oraşului (1999), Privirea (2000), care i-a adus în acelaşi an premiul Uniunii Scriitorilor Turci pentru cel mai bun roman, Palatul Puricilor (2002; Polirom, 2014), Bastarda Istanbulului (2007; 2007, 2012, 2013, 2016), Cele patruzeci de legi ale iubirii (2010; Polirom, 2011, 2014), Lapte negru (2011; Polirom, 2012, 2015), Onoare (2012; Polirom, 2013, 2016) şi Ucenicul arhitectului (2014; Polirom, 2015). Scrise în turcă ori în engleză şi traduse deja în peste 40 de ţări, cărţile ei se bucură de aprecierea criticii şi de un succes de public considerabil.

Am văzut alături o cioară şi o barză

M-am mirat îndelung şi am cercetat cazul lor

Ca să descopăr cheia

A ceea ce aveau în comun

Când m-am apropiat de ele uimit şi tulburat

Am văzut într-adevăr că amândouă şchiopătau.

The Cause Of A Bird’s Flying And Feeding With A Bird That Is Not Of Its Own Kind

Rumi, Mathnawi, Cartea a doua

S-a apucat din nou de băut

În bar n-au mai rămas decât doi clienţi. Doi doctoranzi ale căror studii şi chirii depăşesc cu mult bursele lor, amândoi străini în acest oraş, amândoi din ţări musulmane.

În ciuda asemănării lor aparente şi a faptului că sunt prieteni buni, e posibil să nu aibă prea multe în comun, cel puţin nu în acest moment, nu la ora 2:36 dimineaţa, când unul din ei e beat criţă, iar celălalt la fel de treaz ca întotdeauna. Stau unul lângă altul, într-un contrast din ce în ce mai izbitor, de ore întregi. Mai precis, de cinci ore.

Însă acum a venit timpul să plece şi, în câteva minute, cel treaz, care se întâmplă să fie mai scund, mai oacheş şi mult mai vorbăreţ decât celălalt, va ieşi din toaletă, îi va zâmbi în semn de scuză chelnerului care spală plictisit podelele şi se va îndrepta ţeapăn spre silueta osificată, lipită de un scaun fără spătar a prietenului său. În timpul ăsta, amicul se strâmbă cu nişte ochi înceţoşaţi de ouzo la scrisul de pe un şerveţel. E complet nemişcat, complet inconştient de privirea fioroasă a barmanului portorican care stă în picioare chiar în faţa lui.

Data: 16 martie 2003

Locul: BOSTON

Ora: 2:24 a.m.

Temperatura: FRIG

Subiectul: OMER OZSIPAHIOGLU

Extras: S-a apucat din nou de băut… după unsprezece luni şi şaisprezece zile de abstinenţă totală… (11 luni şi 16 zile = 351 de zile = 8 424 de ore = 505 440 de minute = 30 326 400 de secunde = 175 458,46 de ori As I sat sadly by her side de Nick Cave)

— Ce scrii pe şerveţelul ăla?

— Îmi notez impresiile, murmură silueta de pe scaun, care acum părea mai puţin osificată. Îmi notez pe scurt impresiile… ca să nu le uit.

Barmanul solid şi lat în umeri le aruncă amândurora o privire iritată, se uită teatral la ceasul de pe perete, apoi din nou la ei, ca să le dea de înţeles că era pe punctul, dar chiar pe punctul, să-i dea afară. La drept vorbind, purtările bărbatului se schimbaseră enorm. Fusese un barman din cale-afară de politicos, mai ales la început, şi rămăsese aşa pe parcursul următoarelor patru ore, după care amabilitatea sa începuse să se topească în mod constant, vizibil şi ireversibil. În ultimele douăzeci de minute fusese oricum, numai politicos nu.

— Nu le-ai notat destul? Au trecut deja cinci ore, bătrâne. Mişcă-te, hai să mergem! urlă tipul scund.

Numele său era Abed. Engleza lui era marcată de un accent puternic, gutural şi totuşi extrem de inconsecvent, care oscila nebuneşte între absenţă şi omniprezenţă. O clipă dispărea aproape complet, pentru ca în următoarea să se ivească la fiecare cuvânt.

— Hai, că se închide, îşi înghionti Abed prietenul pe când se uita încordat în jur, încercând să evite contactul vizual cu chelnerul şi cu barmanul şi eşuând lamentabil în ambele cazuri.

Să fii treaz pe lângă un beţiv, conchise, era cea mai nesuferită treabă. Cel de-al doilea putea să facă tot felul de prostii, de care avea să scape pur şi simplu a doua zi dimineaţă, în vreme ce primul nu putea decât să asiste îndurerat la o farsă care îi era în acelaşi timp străină şi totuşi nu avea nici o şansă să rămână astfel.

Abed inspiră printre dinţi, îşi scărpină gropiţa din bărbie, aşa cum făcea întotdeauna când era încordat, şi trase de un cârlionţ din părul lui extrem de creţ, aşa cum făcea întotdeauna când scărpinatul gropiţei din bărbie nu-i era de nici un folos. Îşi smuci capul în direcţia toaletelor, dar se trezi din nou uitându-se fără să vrea la cei doi ochi ca nişte fascicule stacojii ai păsării, care îi priveau fix de pe raftul unde fusese aşezată, încremenită într-o demnitate obscură ce o făcea să arate mai degrabă ca o jucărie înspăimântătoare decât ca o coţofană care zbura odată până în înaltul cerului şi trepida de viaţă. Abed nu reuşise niciodată să înţeleagă cum puteau oamenii să se bucure expunând păsări împăiate. Cu o stânjeneală crescândă, se întoarse către prietenul lui, ca de data asta să-l găsească făcând găuri imense cu stiloul în şerveţel.

— Ce naiba mai faci acum?

— Pun punctele pe literele numelui meu, oftă tipul celălalt, privind dezolat petele albastre de cerneală care se învârtejeau deasupra literelor numelui său, fiecare punct dizolvându-se uşor pe şerveţel, mărindu-se din ce în ce mai mult pe măsură ce se dezintegra, ca pentru a dovedi că una dintre căile de-a deveni vizibil în ochii celorlalţi în viaţa asta e să te îndepărtezi cât mai mult de propria chintesenţă:

Se zice că atunci când îţi laşi în urmă ţara natală, trebuie să renunţi la cel puţin o parte din tine. Dacă lucrurile stăteau într-adevăr aşa, Ömer ştia exact ce lăsase în urmă: punctele sale!

În Turcia, era ÖMER ÖZSÜPAHÜOĞLU.

Aici, în America, devenise OMAR OZSIPAHIOGLU.

Punctele lui fuseseră eliminate doar pentru ca el să fie mai bine integrat. La urma urmei, americanilor, la fel ca tuturor, le plăcea grozav sentimentul de familiaritate dat de numele pe care le puteau pronunţa şi sunetele pe care le puteau articula, chiar dacă nu prea aveau sens, oricum ai fi luat-o. Totuşi, puţine popoare puteau fi atât de sigure pe ele ca americanii în reprelucrarea numelor de familie şi de botez ale străinilor. Dacă un turc, de pildă, îşi dă seama că tocmai a pronunţat greşit numele unui american în Turcia, va fi stânjenit şi, cel mai probabil, va considera că este greşeala lui sau, în orice caz, ceva care are de-a face cu el. Însă, dacă un american îşi dă seama că tocmai a pronunţat greşit numele unui turc în Statele Unite, după toate probabilităţile, nu el, ci numele însuşi va fi făcut responsabil de această greşeală.

Când numele se adaptează la o ţară străină, se pierde întotdeauna ceva, fie că e un punct, o literă sau un accent. Ceea ce se petrece cu numele tău pe un alt teritoriu seamănă cu ceea ce se întâmplă cu o legătură voluminoasă de spanac atunci când e gătită: ingredientul principal poate să capete un nou gust, însă dimensiunea lui se micşorează vizibil. Această diminuare este primul lucru pe care îl învaţă un străin. Cerinţa de bază a acomodării într-o ţară străină este înstrăinarea de lucrul care ţi-a fost cel mai familiar până atunci: numele tău.

Te joci cu pronunţia, tai câteva litere, modifici sunetele, cauţi cel mai bun înlocuitor şi, dacă se întâmplă să ai mai multe nume, renunţi cu totul la cel mai puţin prezentabil vorbitorilor nativi… Străinii sunt oameni cu una sau mai multe părţi ale numelor lor cufundate în întuneric. La fel, Ömer îşi înlocuise numele cu mai puţin dificilul şi mai prezentabilul Omar sau Omer, în funcţie de alegerea vorbitorului.

Stând nemişcat pe scaunul de bar în vreme ce lumea se învârtea în jurul lui şi el se învârtea în jurul petelor albastre care se dizolvau pe şerveţel, Ömer se simţea inspirat, aproape în culmea fericirii, şi perfect capabil să filozofeze pe marginea unui punct de cerneală ore şi ore în şir. Însă Abed trebuie să fi simţit şi el lucrul ăsta, fiindcă îl trase fără milă pe Ömer de braţ ca să-l facă să se dea jos de pe scaun. Cu acest imbold, reuşiră să iasă din bar chiar înainte ca barmanul să se lase în voia pornirilor sale criminale.

Afară noaptea era rece. Prea rece pentru 16 martie în Boston. Totuşi, pe când înaintau cu greu pe Somerville Avenue, nu păreau deloc deranjaţi de temperatură. Nu frigul îi făcea să se încrunte aşa, ci altceva. Ceva mai puţin tăios şi umed, mai difuz şi mai înfiorător… ceva pe care, dacă ar fi fost întrebaţi, l-ar fi putut defini ca pe un sentiment neaşteptat de singurătate ursuză, deşi probabil nu cu cuvintele astea şi cu siguranţă nu în ordinea asta. Fiindcă, în ciuda faptului că fuseseră o companie fidelă unul pentru celălalt în ultimele cinci ore şi în ciuda tuturor remarcilor obscene şi a glumelor şi mai obscene, a chicotelilor virile şi a jurămintelor frăţeşti de solidaritate, când se năpustiră în cele din urmă pe uşile batante ale barului şi ieşiră în strada întunecată cu o grabă ce amintea de panica de-a ajunge la suprafaţa apei a unui om care se îneacă, fiecare, simultan şi totuşi separat, îşi recunoştea propria singurătate deznădăjduită. Împreună cu pala de aer rece, discrepanţa stridentă dintre stările sufleteşti şi dispoziţiile lor, ca să nu mai pomenim de nivelurile alcoolemiei, dacă ar fi fost puşi să sufle în fiolă, trebuie să fi jucat un rol semnificativ în această posomoreală neaşteptată.

Totuşi, după o clipă de tăcere stângace, nu cel beat, aşa cum te-ai aştepta, ci cel treaz începu să vorbească; din gură îi ieşeau nori de aburi, urmaţi de nori de cuvinte:

— Ai remarcat numele barului în care m-ai silit să stau vreme de cinci ore, dostum¹? Ştii cum se chema spelunca aia deprimantă? Cinci ore preţioase din viaţa noastră! pufni Abed. Coţofana Râzătoare, aşa se chema blestemăţia aia! Dar coţofenele nu râd, ciripesc! Există chiar şi o expresie, una americană: „Să ciripeşti ca o coţofană“! Te-ai putea gândi: ce detaliu irelevant! Adică, poate nu gândeşti aşa în clipa asta, însă numai pentru că eşti prea beat ca să gândeşti. Dar ascultă-mă, dacă americanii l-ar auzi pe vreun străin spunând: „O, fata aia râde ca o coţofană!“, ar corecta imediat greşeala. N-am dreptate? Atunci de ce n-o corectează când o văd pe o firmă extravagantă de alamă? Sau pe suporturile de pahare? Fapt care îmi dă dreptul să întreb: dacă n-o corectează acolo, de ce-l corectează pe străin? Înţelegi ce vreau să spun?

Subiectul Ömer Özsipahioğlu se opri şi se uită cu ochii îngustaţi la prietenul lui, de parcă ar fi sperat să-l vadă mai bine în felul ăsta.

— Bineînţeles, ăsta e doar un exemplu minor, continuă Abed să meargă şi să vorbească viguros înainte să-şi dea seama că Ömer rămăsese în urmă. Doar o miniatură a unui defect mai mare care operează la nivelul întregii societăţi.

— Gail spune…, se auzi din spate vocea tremurătoare a lui Ömer, pe când încerca să-l ajungă din urmă. Dar apoi fu nevoit să se oprească şi să înghită în sec de vreo câteva ori, de parcă pronunţarea acestui nume pentru a suta oară în seara aceea i-ar fi lăsat în cele din urmă un gust acru în gură. Spune… spune că cioara este venerata străbună a veneratei familii a păsărilor. Şi dacă găseşti o cioară suficient de bătrână, există şanse ca aceasta să se fi uitat odată drept în ochii străbunicii tale.

— Gail! Gail! Gail! ţipă Abed întorcându-se şi desfăcând disperat braţele. Turui despre ea de cinci ore. Am stat chiar lângă tine şi am fost numai ochi şi urechi, ţii minte? Aşa că ai milă şi mai scuteşte-mă câteva minute cu Gail. Nici un strop de Gail în monologul meu despre coţofene, se poate? Să n-aud nimic despre prezervative, băuturi şi Gail, până nu te duc acasă viu şi nevătămat, OK?

Ömer îl ajunse din urmă şi scoase un suspin trist. Paharele de ouzo pe care le dăduse pe gât în seara aceea, cu struguri, anason stelat, coriandru, cuişoare, rădăcină de angelică şi tot restul, dăduseră o oarecare nuanţă de „exagerare“ purtărilor sale.

— De altfel, nu sunt surprins deloc să aflu despre contactele vizuale ale lui Gail cu ciorile. E o ciudată. Dacă n-ai aflat asta până acum, atunci n-o s-o afli niciodată, frate. E cea mai ciudată femeie care a intrat în vieţile noastre şi, dacă toţi oamenii ăştia care dorm liniştiţi în toate casele astea ar avea ocazia s-o cunoască, ar fi cu siguranţă şi cea mai ciudată femeie din vieţile lor. Înclină uşor capul pe spate şi zbieră pe strada pustie: Aşa că dormiţi, norocoşilor! Dormiţi neîntorşi!

Aşa şi trebuiau să doarmă, fiindcă dinspre clădirile vechi, dinspre magazinele ţipătoare şi dinspre casele hâde nu veni nici un răspuns. Doar o maşină scumpă de culoarea topazului trecu pe lângă ei, sfârâind de parcă ar fi fost făcută dintr-o bucată de unt care se topea într-o tigaie şi care avea să dispară curând, lăsând în urmă doar o replică lichefiată a ceea ce fusese odată. Totuşi, înainte să dispară, Ömer apucă să zărească o fată cu cozi negre care scosese capul pe geamul din spate şi care părea surprinzător de calmă, în ciuda palorii cadaverice a feţei lui mici, rotunde şi mahmure. Când maşina încetini, înainte să dea colţul, se aplecă în faţă ca să vadă mai bine, dar fata nu mai era acolo. Ömer se simţi derutat, neştiind cum să interpreteze lucrul ăsta. Dacă ar fi fost acolo, Gail l-ar fi luat cu siguranţă drept un semn, dar el nu se putea hotărî dacă avea să fie unul bun sau unul rău. Se uită supărat în jur, simţind că îl apucă durerea de cap. Nu că l-ar fi deranjat potopul de nemulţumiri care îl însoţea. Abed era tot timpul aşa, tot timpul arţăgos, un agitator fervent care avea un impact mult mai puţin semnificativ asupra auditoriului său decât asupra lui însuşi. Şi mai rău, alcoolul părea să scoată la iveală oratorul frustrat din el, mai degrabă printr-un fel de efect vizual decât printr-un efect secundar. De fiecare dată când vedea atâta băutură consumată de cineva de lângă el, Abed devenea automat mai ţâfnos şi mai înverşunat în criticarea societăţii în general. În momentele alea, Ömer îl asemuia cu oamenii care nu pot să stea liniştiţi într-o încăpere unde tablourile nu sunt aşezate simetric. Întocmai ca ei, simţea cu disperare nevoia de-a corecta fiecare asimetrie pe care o observa, chiar şi atunci când îşi dădea seama că era menită să rămână aşa. Totuşi, spre deosebire de ale lor, intervenţiile sale erau mai curând pur verbale decât fizice. Să vorbească şi să se plângă constituia principala lui cale de-a îndrepta relele. Şi cu cât îşi dădea mai bine seama că nu izbutea, cu atât se plângea mai tare.

— Asta trebuie să fie cea mai proastă noapte pe care am avut-o anul ăsta, de la catastrofa aia de Halloween, răsună vocea lui Abed, cuprinsă de un acces puternic de furie. Tu bolboroseai Gail-în-sus-Gail-în-jos în dreapta mea, nătărăul ăla de bariton îngăima Doris-în-sus-Doris-în-jos în stânga mea, iar domnul barman făcea glume stupide la adresa întregului neam femeiesc… Ai idee cât de ridicol arătaţi toţi trei? Nici nu-i de mirare că spelunca aia se cheamă Coţofana Râzătoare! Cât despre cel care a avut ideea să-i pună numele ăsta splendid, deşi lui Gail nu i-ar plăcea să spun chestia asta, o s-o spun oricum: Cherchez la femme! Sunt sigur că a fost ideea unei femei. Probabil a nevestei ăleia îmbujorate a patronului. „Iubitule, zice ea într-o zi, am găsit un nume pentru barul nostru!“ Tipul face probabil nişte calcule complicate în momentul ăla, chinuindu-se să priceapă de ce costurile depăşesc profiturile. Aşa că mormăie, doar de dragul de-a spune ceva: „E un nume drăguţ, iubito, dar crezi într-adevăr că e potrivit pentru un bar?“. „Sigur, răspunde ea, o să dea locului un aer vesel.“ Tipul nu zice nimic, sperând că nevastă-sa o să uite în curând de chestia asta. Ce greşeală gravă! Între timp, ea a botezat deja barul Coţofana Râzătoare!

Tocmai în astfel de momente era greu să apreciezi vârsta lui Abed. Se presupunea că era un bărbat tânăr, destul de tânăr ca să se încadreze la rubrica „între 20 şi 30 de ani“ a chestionarelor personale, însă în ochii celor care îi ascultau monologurile alambicate mai mult de jumătate de oră, categoria aceea începea să se estompeze, fluctuând de la „între 40 şi 45 de ani“ sau „peste 60“ până la „sub vârsta admisă“. Uneori vorbea ca un bătrân încăpăţânat, cu o piele atât de tăbăcită încât nici un fel de provocare nu-l mai putea atinge, iar alteori vorbea ca un adolescent cu pielea subţire, care lua foc imediat, chiar şi la cea mai mică neplăcere. Totuşi părea întotdeauna mult mai tânăr în rarele ocazii când reuşea să rămână tăcut decât în orele în care îşi dădea drumul la gură. Când începea să protesteze, firul gândirii sale se îndrepta direct spre miezul problemei, aşa cum o vedea el, rămânând orb la toate drumurile alternative şi cărările ocolite până acolo. S-ar putea spune că o asemenea francheţe are un dublu efect, îmbrăţişând cu generozitate ambele sensuri ale cuvântului. Spre deosebire de mulţi alţii, Abed era inocent, neavând cutii cu nemulţumiri în subsolul sufletului unde să depoziteze remarci pe care e-mai-bine-să-le-ţii-pentru-tine până când începeau să se descompună şi să duhnească. Şi era şi direct, în cel de-al doilea înţeles al cuvântului, fiind prea la obiect sau prea falogocentric, după cum îi plăcea lui Gail să-i reamintească din când în când.

În clipa în care gândul la Gail îi trecu din nou prin minte, chipul lui Ömer se întunecă şi paşii i se împleticiră. Se întrebă ce făcea în momentul ăla, singură acasă cu pisicile. Se întrebă ce reacţie avea să aibă când va vedea că se apucase din nou de băut. Oare îi fusese dor de el şi, dacă da, i-ar spune-o, iar dacă nu-i spunea nimic, asta însemna că nu-i fusese deloc dor de el…? Ömer voia să-şi pună în continuare întrebări cu voce tare şi probabil că ar fi făcut-o, dacă Abed s-ar fi lăsat întrerupt.

— Apoi, ta-dam… vine ziua deschiderii. Cum se zice în engleză când un nou bar sau magazin e deschis pentru prima oară?

— Nu ştiu, se încruntă Ömer.

Acesta era într-adevăr cel mai bun lucru atunci când un străin conversa cu un alt străin într-o limbă care le era străină amândurora. Când unul din ei nu reuşea să găsească un cuvânt anume, se dovedea că nici celălalt nu era în stare.

— OK, dar înţelegi, continuă Abed încrezător.

Acesta era cel de-al doilea lucru bun atunci când un străin conversa cu un alt străin într-o limbă care le era străină amândurora. Când unul din ei nu reuşea să găsească un anumit cuvânt, iar celălalt nu era nici el în stare, izbuteau totuşi să se înţeleagă pe deplin.

Precum o fantomă care se amesteca în treburile lumeşti fără să fie într-adevăr acolo în carne şi oase, cuvântul acela nedescoperit găsea totuşi o cale de a-şi transmite înţelesul fără a apărea el însuşi în scenă. Printre oamenii care conversează într-o limbă străină comună, cuvintele dezvoltă o putere misterioasă de-a vorbi prin tăceri, de-a fiinţa chiar în absenţele lor. Un fel de sindrom al membrului lingvistic absent. Întocmai ca pacienţii ce continuă să-şi simtă membrele amputate multă vreme după operaţie, oamenii rupţi complet şi brusc de limba lor maternă şi, prin urmare, siliţi să supravieţuiască într-o limbă străină, continuă într-un fel să simtă vocabulele dezmembrate din trecutul lor îndepărtat şi încearcă să construiască fraze folosind cuvinte pe care nu le mai posedă.

— Fiindcă e ziua deschiderii, primele băuturi sunt gratis. Nu e de mirare că întregul cartier se înghesuie aici. Patronul e prea fericit, prea ocupat şi, probabil, prea beat. Atunci, singurul bărbat treaz pe care-l zăreşte în tot barul se apropie şi-l întreabă: „Domnule, iertaţi-mi curiozitatea, dar de ce aţi numit barul Coţofana Râzătoare?“. Patronul rămâne perplex. Pur şi simplu nu ştie ce să-i răspundă! Atunci îşi aminteşte cuvintele nevesti-sii: „Pentru că dă locului un aer vesel“. Angajaţii îi aud explicaţia şi o reproduc imediat, fiindcă şi ei s-au chinuit să rezolve misterul acestui nume stupid. Şi aşa se răspândeşte, ca o boală contagioasă. Mulţi ani mai târziu, tu mă târăşti în spelunca asta, eu pun aceeaşi întrebare şi ghici ce îmi răspunde barmanul: „Pentru că dă locului un aer vesel!“. Uahahau!

Interjecţia asta s-ar putea să nu redea exact ultimul sunet pe care l-a scos, dar e varianta cea mai apropiată la care ar putea ajunge orice idiom. „Uahahau“ era un efect sonor general ce se aplica la o mulţime de lucruri care nu-i plăceau lui. Era un termen-umbrelă sub care puteau fi îngrămădite eficient diverse bunuri personale, printre care numeroase nemulţumiri şi un melanj de sunete (hohote, urlete, icnete şi gemete de diferite intensităţi). Oricare ar fi fost sentimentul precis pe care era menit să-l exprime, „uahahau“ era în realitate mai puţin o exclamaţie finală şi mai curând un pistol de start. În momentul în care se auzea scoţând sunetul acela, Abed lansa un nou atac în maratonul neobosit al vorbăriei.

— De ce te plângi tot timpul? bombăni Ömer cu o voce răguşită. Ce câştigi cu asta? Nu bei niciodată! Naiba să te ia, Abed! N-ai băut nici în ziua când ai aflat că prietena ta te aştepta încă în Maroc. N-ai băut nici când am cerut-o pe Gail în căsătorie sub ochii tăi. Dacă bucuria nu e o ocazie destul de bună pentru tine, atunci ce spui de durere? N-ai băut nici când ai aflat că prietena ta se căsătoreşte cu vărul tău! Dacă nu bei la vârsta asta, ai să sfârşeşti înecat în alcool la bătrâneţe.

— Deci asta ai făcut tu în seara asta? Ai investit într-un viitor mai bun! mormăi Abed cu ochii scăpărându-i de dispreţ. Însă încruntarea ce însoţea dispreţul luă imediat o întorsătură mai îngăduitoare. Omar, prietene, de ce te-ai apucat din nou de băut? Anul trecut pe vremea asta zăceai aproape în comă la spital, borându-ţi şi maţele din tine sub un pom de Crăciun. Ai promis că nu mai bei niciodată. Şi acum, uită-te la tine!

— Unsprezece luni şi şaisprezece zile, zise Ömer încuviinţând din cap şi chicotind de parcă şi-ar fi spus o glumă bună în sinea lui. Ştii de ce mi-am dat seama? Dacă acum unsprezece luni mi-aş fi pus pur şi simplu căştile şi aş fi ascultat melodia aia a lui Nick Cave fără întrerupere…, se opri, căutând şerveţelul pe care făcuse calculele, …după 175 458,46 de runde, aş fi putut să-mi dau căştile jos de la urechi şi să constat că au trecut unsprezece luni. Pentru mine, ar fi fost o singură melodie.

Abed întoarse capul şi îşi miji ochii, privindu-l pe jumătate stupefiat.

— Omar, ăsta e cel mai inteligent lucru care ţi-a ieşit din gură în seara asta. De ce nu punem noi doi ani la socoteală? Hmm, ia să vedem… în ultimii doi ani ai părăsit Istanbulul şi ai venit în State să-ţi faci doctoratul; ai lăsat baltă doctoratul şi te-ai specializat în schimb în iubite, dar ai dat-o în bară cu toate; ţi-ai distrus stomacul şi după aia stomacul aproape că te-a distrus pe tine… apoi, desigur, ori îţi era rău, ori erai îndrăgostit, nimeni n-ar fi putut să observe diferenţa; după aia te-ai căsătorit şi, pe deasupra, te-ai căsătorit cu Gail şi ţi-ai nenorocit complet viaţa! Da, ar fi fost cu siguranţă mult mai bine, dacă în momentul în care ai ajuns în America, ţi-ai fi pus căştile şi ai fi ascultat fără întrerupere orice melodie ai fi vrut de un catralion de ori. Dacă ai fi făcut asta, acum am fi fost cu toţii liniştiţi.

Se opri, scoase o batistă din buzunar şi îşi şterse nasul care îi curgea, apoi şi-l mai şterse o dată. Ömer aşteptă la o oarecare distanţă, ştiind bine că atunci când nasul lovit de rinită alergică al lui Abed începea să curgă, timpul se oprea în loc.

— Cât despre faptul că nu beau, fonfăi Abed când nasul îl lăsă, în cele din urmă, să continue. Poţi să fii foarte deschis şi foarte agresiv. În fond, Gail face chestia asta tot timpul cu noi, nu-i aşa? Deci, dacă îţi închipui cumva că sunt un tâmpit desuet şi plictisitor care se chinuie să-şi asigure un loc călduţ în rai de unde să-ţi facă ţie cu mâna de sus, spune-o răspicat. Lasă-ţi nemulţumirile să curgă liber!

Se uitau unul în ochii celuilalt nerăbdători şi îngreţoşaţi. Nerăbdător era Abed, care aştepta să se dezlănţuie potopul de critici. Îngreţoşat era Ömer, care strângea din buze, temându-se să nu-i scape din gură ceva mai rău. Era un vechi tipar care revenea. În trecut, de câte ori se apuca de băut, bea prea mult şi, de câte ori bea prea mult, îşi sfârşea noaptea vomitând.

— Bine, dacă asta vrei să auzi, se simţi Ömer obligat să spună câteva lucruri, când îi deveni clar că nerăbdarea avea să învingă dezgustul. Am să-ţi spun ce minte de păianjen ai!

— Ceee?

— Asta e expresia folosită în turcă pentru oameni ca tine. Când cineva e cu totul depăşit, conservator, demodat, tradiţionalist… spunem că are o minte de păianjen.

— De ce?

— De ce? De aia!

„De ce?“ era un surogat de întrebare, o monedă scoasă din uz, care nu mai era folosită nicăieri şi de nimeni odată ce păşeai în văile liniştite, în regiunile calme ale tărâmului vast, dar familiar numit limbă maternă. Acolo îţi puteai petrece întreaga viaţă fără să te îndoieşti că aveai toate răspunsurile la toate felurile de „de ce?“-uri, până când cineva îţi punea o asemenea întrebare.

— Vreau să zic, e ca şi când ai spune: „creierul tău e mic ca un păianjen“? Sau te referi mai degrabă la pânză decât la păianjen? Ca şi când ai spune: „mintea ţi-e prăfuită fiindcă n-ai folosit-o de secole întregi“. Dar chiar şi aşa, nu are nici un sens, dacă nu spui minte ca o pânză de păianjen în loc de minte de păianjen.

Ömer lăsă să-i scape un geamăt disperat, de parcă s-ar fi luptat cu un alt acces de greaţă. S-ar fi gândit să iasă la aer curat, dacă n-ar fi fost deja acolo.

— Mă rog, ridică Abed din umeri. Punctul tău de vedere e acceptat. Cel puţin ai încercat să spui ceva inteligent pentru prima oară… de fapt, pentru a doua oară în seara asta. Am într-adevăr o minte de păianjen. De tarantulă sau ceva de genul ăsta. Dar asta nu mă supără. Nu, chiar deloc, pentru că asta înseamnă „pios“ în cartea mea. Sunt un musulman pios, pe când tu eşti unul pierdut.

— Un musulman pierdut…, repetă Ömer pe un ton afectat, închizând ochii într-un soi de transă, de parcă s-ar fi aşteptat să i se ivească dinaintea lor un desen animat despre musulmani pierduţi care să-i vorbească despre tragediile muritorilor.

Fiindcă nu se ivi nimic, deschise din nou ochii şi observă că un sentiment profund de nefericire umplea golul în care se aşteptase să apară imaginea. Pe când nefericirea se adâncea, simţi mai întâi o înduioşare paternă, apoi o empatie camaraderească şi, în cele din urmă, o milă copleşitoare pentru umila sa existenţă pe pământ. „Pierdut“ – chiar aşa era, aşa fusese mai mult decât oricum altcumva în ultimii cinci, zece, cincisprezece ani din viaţă… un absolvent de ştiinţe politice incapabil să-şi găsească un loc în torentul politicii sau pe insula oamenilor de ştiinţă; un soţ nou-în-branşă căruia i se părea greu să respire în flora şi fauna instituţiei căsătoriei; un expatriat care avea încă sentimentul că aici nu era acasă, dar care deja nu mai ştia unde era casa lui, chiar dacă avusese una la un moment dat în trecut; un musulman prin naştere care nu voia să aibă nimic de-a face cu Islamul sau cu oricare altă religie; un ateu convins, nu atât pentru că se îndoia de existenţa lui Dumnezeu, ci mai curând pentru că se îndoia că Dumnezeu avea ştiinţă despre existenţa sa…

— Nu beau, nu, domnule. Şi cu cât sunt luat mai mult în râs pentru că nu beau, cu atât mă simt mai onorat. Când am să mor, am să spun acolo sus că nu am nimic de declarat. Nu ştiu ce gust are vinul alb sau whisky-ul. Nu ştiu ce gust are raki-ul. Dar ştiu cum miros toate chestiile astea în gurile oamenilor. Şi, mulţumită ţie, ştiu şi cum miros când ies din gurile lor! Uahahau!

Ömer se făcu pământiu la faţă, dându-şi seama că să audă pe cineva vorbind despre vomitat în acea stare gastrointestinală delicată putea avea un efect stimulator asupra lui.

— Pur şi simplu nu sunt în stare să pricep. Dacă oricum ai de gând să vomiţi tot în cele din urmă, continuă Abed fără să-şi dea seama de agravarea stării fizice pe care era pe cale să i-o provoace prietenului său, de ce îţi mai dai osteneala să bei?

— Abed… nu vrei să încetezi?

— De ce? Te-am ascultat răbdător vreme de cinci ore, iar acum, când te-ai mai trezit puţin datorită aerului curat şi vremii reci, mă rog, am şi eu câteva lucruri de spus… Lasă-mă cel puţin să te întreb ceva: dat fiind că nu am băut niciodată alcool în trecut şi presupunând că nu voi bea nici în viitor, eşti drăguţ să-mi spui ce naiba caut eu în baruri?

— Nu ştiu, mormăi nervos Ömer.

Însă răspunsul lui greşit nu făcu decât să mărească presiunea pentru cel corect.

— Ba sigur că ştii!

Deşi ameţit de-a binelea după cinci ore de dat ouzo pe gât şi cu ochii încercănaţi, Ömer avea încă bunul-simţ să-şi dea seama că orice fel de obiecţie la acest sigur era sortită în mod sigur eşecului.

— Erai acolo din cauza mea, zise Ömer cu răsuflarea tăiată, de parcă ar fi fost pe punctul de-a mărturisi un păcat… sau mai degrabă un şir lung de păcate. Pentru că te-am sunat şi ţi-am spus că nu mă simt în apele mele în seara asta…

— Asta-i tot? Ai mai spus şi altceva, îţi aminteşti?

— Am spus că simt… că mă simt… ca şi când aş fi fost aruncat într-o fântână secată.

— Exact. Fântâna! chicoti Abed sărind în sus şi fluturându-şi braţele în aer.

Săritul era un fel de semn de triumf. De fiecare dată când obţinea confirmarea după care tânjea într-o dispută în desfăşurare, se punea pe sărit, în parte fiindcă deborda mereu de energie, dar mai mult fiindcă, în adâncul sufletului, era nemulţumit de înălţimea lui. Se putea spune că e frumos şi-i mulţumea într-adevăr lui Dumnezeu pentru asta, numai de-ar fi fost ceva mai înalt. Nu la fel de înalt ca Ömer Bărzoiul, desigur, doar puţin, acolo… treizeci de centimetri, ca să fim mai exacţi. Fiindcă nu era cu treizeci de centimetri mai înalt, bănuia Abed, toate lucrurile care l-ar fi putut înveşmânta în carismă – fruntea înaltă, părul creţ, ochii negri şi strălucitori, nasul uşor acvilin şi gropiţa din bărbie – îl făceau în schimb să arate ca un doctorand din anul doi care studiază utilizarea catalizatorului pe bază de oxid de ceriu pentru a obţine hidrogen din vapori de apă şi monoxid de carbon.

Dar să descopere resorturile latente şi elaborate din spatele gesturilor extrem de simple ale prietenului său era ultimul lucru care îi trecea prin cap lui Ömer pe când continua cu valul său dezlănţuit de proteste:

— …eram deprimat pentru că Gail era deprimată. Chestia asta durează de mult timp şi astăzi am simţit în fine nevoia să beau ceva, aşa că te-am sunat… apropo, vezi legătura, Abed? Mai întâi ai senzaţia că eşti aruncat într-o fântână secată şi pe urmă te trezeşti că tânjeşti după ceva de băut…!

Cu o uluială batjocoritoare sclipindu-i în ochi, Abed părea încurcat, sfâşiat între dorinţa de-a îndura liniştit, dacă nu chiar de-a savura în secret valul dezlănţuit de fraze sforăitoare şi aceea de a-l stăvili printr-o şarjă de contraargumente.

— …m-ai implorat să nu mă apuc din nou de băut, dar ştiai că aveam să o fac oricum şi te-ai gândit probabil că aş fi mai în siguranţă cu tine. Aşa că ai venit. Apoi a trebuit să facem turul tuturor barurilor din cartier, fiindcă te-am convins că alcoolul fermentat n-o să-mi facă rău la stomac, iar acel alcool anume trebuia să fie raki. Dar n-am reuşit să găsim aşa ceva. În schimb, am dat peste locul ăsta în care se servea ouzo. Asta a fost oarecum ironic, fiindcă oamenii îşi închipuie că grecii şi turcii n-au nimic în comun. Dar lasă-mă să-ţi spun ceva: posibilitatea ca un turc să-şi înlocuiască băutura naţională cu ouzo e mai mare decât… posibilitatea ca o persoană de orice altă naţionalitate să-şi înlocuiască băutura naţională cu ouzo. La fel, deşi îi spun fără nici o ruşine cafelei turceşti „cafea grecească“, şansele ca un grec să prefere cafeaua turcească în locul oricărei alte cafele sunt mai mari decât şansele ca… oricine… de orice altă naţionalitate să… să… să… prefere… cafeaua turcească… uuf!

Ömer lăsă să-i scape un geamăt, dându-şi seama exasperat că nivelul englezei lui n-avea să-i permită niciodată să păstorească toate cuvintele alea pe care le împrăştia cu atâta nesocotinţă.

— Înţelegi ce vreau să zic? se tângui.

Dar ştia că Abed avea să înţeleagă. Ăsta era cel de-al treilea lucru bun atunci când un străin vorbea cu un alt străin într-o limbă care le era străină amândurora. Orice dificultate ar fi avut unul dintre ei în a vorbi engleza, celălalt trebuia să acorde un oarecare credit pretenţiei tacite conform căreia „sunt-sigur-că-aş-fi-scos-ceva-mai-inteligent-dacă-aş-fi-stăpânit-vocabularul-şi-gramatica“.

— …deci ţi-am spus că n-am nimic împotrivă să beau ouzo, dar asta trebuie să te fi enervat, fiindcă nu înţelegeai de ce te pusesem să baţi atâta drum căutând raki, dacă tot aveam de gând să mă mulţumesc cu ouzo până la urmă…

— Omar, prietene… e în regulă, încercă Abed să-l liniştească, însă fără nici un rezultat.

— Nu, nu e! Nimic nu mai e în regulă. Nu pot s-o fac pe Gail fericită. Nu sunt în stare să ajung la ea. Când e fericită, e atât de exuberantă, că mă înspăimântă. Când e tristă, e atât de disperată, încât mă simt neputincios. Nu pot să fac nimic în privinţa asta… sunt terminat…, continuă Ömer să se învârtă în cercuri de tânguieli pe când plonja tot mai adânc în vârtejul dispreţului de sine.

— Gail o să fie bine, iar noi o să ne ajutăm unul pe altul, dostum, zise Abed încurcat, neştiind ce altceva să mai spună şi căutând un proverb potrivit, aşa cum făcea întotdeauna când se afla în încurcătură, dar nu reuşi să găsească ceva mai bun decât: „Un prieten bun e mai bun ca laptele“.

— Chiar mai bun ca laptele, strigă Ömer cu însufleţire, proverbul având extrem de multă logică pentru procesul său cognitiv extrem de deraiat.

Apoi, surprinzător, nu se mai rosti nici un cuvânt în următoarele zece minute sau chiar mai mult, până când ajunseră la treptele unei clădiri de cărămidă din Davis Square. Odată aflaţi acolo, faţa lui Ömer se schimonosi într-o grimasă, de parcă locul în care ajunseseră după acel drum greu şi aventuros n-ar fi fost propriul lui apartament, unde se sfârşea noaptea, ci arcul unui curcubeu, unde se sfârşea lumea. Cunoscându-l suficient de bine ca să-i recunoască puterea de a aplica metode din ce în ce mai severe de înduioşare trupului său şovăitor şi sufletului său şi mai şovăitor, în momentul despărţirii, Abed nu se putu abţine să nu-şi îmbrăţişeze strâns prietenul, lucru care îl făcu pe celălalt şi mai duios.

Când se desprinse din îmbrăţişare, roşu ca rubarba şi agitat, Ömer repetă ca un ecou cu efect întârziat:

— Chiar mai bun ca laptele!

Apoi plecă.

Abed rămase în picioare pe trotuar, privind trupul deşirat şi subţire al prietenului său cum dispare pe uşile pantagruelice şi întrebându-se ce va spune Gail când va vedea că se apucase din nou de băut, simţindu-se vinovat că nu se străduise mai mult să-l împiedice, făcându-şi griji pentru el, pentru ea şi, înainte să-şi dea seama, făcându-şi griji pentru ei toţi.

1. Bătrâne (în turcă, în orig.).

O zeiţă asiro-babiloniană însărcinată

Pe dinăuntru, clădirea avea un miros ciudat. Nu puteai spune că era plăcut, dar nu era nici urât. Un miros de vechi numai al ei, care însemna că avea, după cum pretindea Gail, o poveste veche numai a ei. Îi plăceau poveştile de genul ăla.

Se mutaseră acolo la începutul verii.

Se mutaseră la începutul verii, aducând cu ei mult mai multe lucruri decât avuseseră de gând iniţial, printre care cel mai simplu mobilier, constând dintr-un pat dublu, două birouri din lemn de stejar şi un scrin de bambus, şi apoi restul: câteva mii de CD-uri (ale lui Ömer), patru filtre de cafea diferite (ale lui Ömer, deşi mai mult ca un tribut adus zilelor de odinioară, când stomacul lui încă funcţiona), tămâie de toate felurile (a lui Gail), pachete şi punguţe cu plante-mirodenii-ierburi medicinale-ceaiuri (ale lui Gail), o mulţime de fotografii cu zeiţe, una dintre ele cu barbă (ale lui Gail, fără nici o îndoială), o colecţie de linguri de argint (ale lui Gail, fără absolut nici o îndoială), apoi cărţi (ale lui Ömer), cărţi (ale lui Gail) şi iar cărţi… şi un anunţ public în turcă, folosit pe feriboturile din Istanbul pe la sfârşitul anilor ’20, care le interzicea pasagerilor să scuipe. Ömer îl modificase puţin, îl făcuse mai poetic şi îl venera ca pe mottoul plin de înţelepciune sclipitoare al vieţii sale:

O, pasageri, nu scuipaţi niciodată pe feribotul care vă poartă!

La început, Ömer şi Gail căzuseră de acord într-un unison ostentativ să nu ia nimic cu ei, literalmente nimic, doar eurile lor umile şi muritoare şi cele două pisici persane (deşi, până în ultima clipă, Ömer sperase în secret că aveau să fie lăsate şi ele în urmă).

Hotărâseră cu stoicism să se mute într-o casă cu desăvârşire goală şi, odată ajunşi acolo, să o ia de la capăt, uşori ca un fulg. Era un plan grozav, simplu, dar plin de entuziasm. Ömer se dezlănţuise într-un discurs sclipitor asupra strămoşilor de mult uitaţi ai turcilor, risipiţi pe undeva prin stepele Asiei Centrale, unde duceau o viaţă nomadă şi şamanică fericită cu mult înainte să ajungă pe pământul care avea să devină Turcia zilelor noastre, şi încheiase exprimându-şi regretul profund că undeva, de-a lungul istoriei lor, îşi pierduseră spiritul aventuros şi aleseseră în schimb să se aşeze într-un loc, doar pentru a rămâne în urmă în cursa nebunească a civilizaţiei. Nomazii erau nobili şi neobosiţi. Nu erau nici intoxicaţi de doctrina unui „viitor mai bun“, care se îndopa cu pofta nesăţioasă a consumului capitalist, nici prinşi în capcana unui fetişism-solid-de-modăveche, care pretindea să strângi grămadă vestigiile sentimentale ale unui trecut lipsit de sentimentalism. Pe şaua calului unui nomad nu era loc pentru memento mori, albume de familie, fotografii din copilărie, scrisori de dragoste sau jurnale adolescentine – toate moarte de mult, însă niciodată lăsate să se odihnească în pace. Nu, nici unul dintre aceste lanţuri solide. Doar o libertate care îşi merita numele, extrem de pură şi de simplă, putea călări pe calul unui nomad.

La câteva zile după acest discurs, pe când Ömer se chinuia să facă loc unui citat pe care îl scosese cândva dintr-o carte, un citat care trebuie să fi avut mai multă noimă pe atunci decât avea acum, prin labirintul de paragrafe care trebuia să ia forma celui de-al doilea capitol al lucrării sale, uşa s-a trântit de perete şi o cutie pe roţi, de o formă nedefinită, s-a strecurat înăuntru, urmată de Gail, urmată de pisică, urmată la rândul ei de motan.

— Asta cu ce mai e?

— O, săpunuri şi tot felul de chestii din astea. Nu cine ştie ce…

Nici o obiecţie. Nomazii îşi luau săpunuri cu ei, nu-i aşa? Iar dacă puteau să-şi ia săpunuri, nu vedea nici un rău dacă îşi luau şi câteva CD-uri. Asta se întâmplase marţi dimineaţă. Până să se încheie ziua, au urmat şi alte lucruri nepreţuite, bunuri prea dragi ca să fie lăsate în urmă s-au strecurat în Cutia cu Excepţii, iar când n-a mai fost loc în ea, au făcut pur şi simplu o nouă cutie. Cu cât se lungea lista cu lucruri excepţionale, cu atât creştea numărul cutiilor care trebuiau cărate în viaţa lor nouă-nouţă şi uşoară ca un fulg. Vineri căutau deja o firmă de transporturi. Au ales-o pe prima, cea mai mică şi cea mai ieftină, care s-a ivit. Întâmplător, numele ei era Firma de Furgonete Calul în Galop.

*

Amuşinând în continuare clădirea, Ömer se îndreptă spre căsuţele poştale de la intrare şi cercetă atent toate numele de familie scrise pe plăcuţe până când, în cele din urmă, îl descoperi pe-al lui. Iată-l… însă fără puncte! Dacă Gail, care numai Dumnezeu ştie ce făcea în momentul ăla la etajul al patrulea, ar fi ştiut că îşi petrecea timpul de după băută aici, meditând la faptul că numele lui de familie nu avea puncte şi că era mult prea lung ca să încapă pe plăcuţa unei cutii poştale, ar fi râs amar şi ar fi interpretat întreaga scenă ca pe un alt exemplu al spaimei de castrare. Bărbaţii, susţinea ea cu infatuare, erau îngroziţi de ideea de a-şi pierde numele mult mai mult decât femeile, care cunoşteau volatilitatea numelor de familie încă din copilărie.

Oare ăsta era motivul pentru care nu voise ca numele ei de familie să fie scris acolo? Ömer Özsipahioğlu nu era în stare să reflecteze la o asemenea problemă în momentul ăla. Deschise cutia poştală şi trase afară un teanc de corespondenţă. Erau aceleaşi tâmpenii dintotdeauna: reclame la reduceri, fluturaşi, oferte de carduri de credit curgând din toate părţile. În teanc erau şi un catalog de la o librărie din apropiere, cel de-al doilea număr din FĂRĂ DURERE NU SIMŢI CĂ TRĂIEŞTI, ziarul ultranihilist al unei adunături superconfuze de DJ cu preferinţe muzicale incredibil de antagonice, dar toate post-punk – un ziar la care Ömer se abonase pe un an, deşi ştia prea bine că publicaţia n-avea să reziste atât. Dar pentru că şansele sale de supravieţuire erau atât de mici, ziarul le oferea în fiecare lună cititorilor săi o bucurie suplimentară, când primeau noul număr şi vedeau că într-adevăr reuşise din nou să apară!

Sub ziar erau iarăşi mai multe reclame şi un plic pentru un oarecare… un oarecare Zarpandit…?! De obicei, Ömer îi înmâna toate plicurile trimise pe adresa greşită unui bărbat scund şi sfrijit, care se întâmpla să fie cel mai apatic coreean din lume şi de asemenea portarul lor, însă plicul ăsta avea scris pe el numele de familie al lui Gail.

Oare Gail mai avea un alt nume?

Dintr-odată, întrebarea aceea presantă, pe care cel mai adesea evita să şi-o pună, se năpusti înapoi şi puse stăpânire pe mintea lui. Cât de bine îşi cunoştea soţia? Descoperirea secretelor îngropate dintre ei era oare doar o chestiune de timp sau era esenţialmente, realmente, epistemologic imposibilă, chiar dacă petreceau multă vreme împreună, fie şi o viaţă întreagă?

Etajul al doilea. Pufnea şi gâfâia pe când urca scările în fugă. Alerga pe trepte întrebându-se cât de strânsă era legătura pe care o avea Gail cu trecutul ei. Ömer cu siguranţă n-avea nici una cu al lui! Însă din când în când se surprindea tânjind după zilele de burlăcie, mai ales după vremurile când locuia cu prietenii lui, Abed şi Piyu.

Nu pentru că Gail n-ar fi înţeles ce însemnau Abed şi Piyu pentru el, fiindcă înţelegea perfect, şi nici pentru că n-ar fi putut să se ducă şi să rămână acolo peste noapte oricând ar fi dorit, fiindcă putea. Cu toate că acum era împlinit şi însurat, dorul după zilele acelea i se părea, într-un fel, mult mai nelămurit şi mai greu de îndurat. Din cauza vinovăţiei, probabil. Era ca şi când ai fi continuat să-ţi păstrezi vechiul obicei de-a te masturba constant, deşi acum aveai parte de sexul fantastic şi regulat pe care ţi-l doriseşi întotdeauna cu ardoare. De fapt, chiar continua să-şi păstreze vechiul obicei de-a se masturba constant, deşi acum avea parte de sexul fantastic şi regulat pe care şi-l dorise întotdeauna cu ardoare, însă asta nu-l făcea să se simtă vinovat. Dar faptul că îi era dor de viaţa de doctorand pe care o ducea în Pearl Street nr. 8 îl făcea.

Însă era mai mult de-atât. Fiindcă pericolul real pe care îl presupunea faptul de a-i mărturisi soţiei tale că, din când în când, ţi se făcea dor de viaţa de dinainte de căsătorie nu era acela că putea să nu înţeleagă ce voiai să spui, ci că putea să înţeleagă prea bine. Era oare posibil ca lui Gail să-i fi fost, la rândul ei, dor de viaţa de celibatară pe care o ducea împreună cu Debra Ellen Thompson, colega ei de apartament dintotdeauna? Fiindcă, în cazul în care îi era, asta putea să însemne mult mai mult de-atât!

La început, Ömer credea că nu-i păsa de lucrul ăsta, dar când a descoperit că, de fapt, îi păsa, a hotărât să nu se mai gândească la el. Nu numai pentru că astea erau lucruri dureroase, pe care, de aceea, era mai bine să le eviţi, ci şi pentru că era pur şi simplu îndrăgostit de Gail şi, după cum îi şoptise ea odată la ureche, „avem tendinţa să ne împotrivim dorinţei iubiţilor noştri de-a ne schimba de teamă să nu-i pierdem, dar poate că schimbarea care vine odată cu iubirea este singura noastră binecuvântare salvatoare“.

Ömer era gata s-o lase să-i remodeleze obiceiurile, standardele şi chiar părerile, dacă îi mai rămăseseră vreunele. Dar să scape de suspiciune se dovedise a fi cel mai chinuitor. După atâta timp, nu se putea abţine să nu se întrebe încă dacă putea fi adevărat că ele două împărţiseră mai mult decât o casă. Oare fusese un fel de „căsătorie bostoniană“, după cum se zvonea pe-atunci? Oare Gail şi Debra Ellen Thompson fuseseră amante mai demult şi, dacă da, cum se sfârşise legătura aceea, dacă se sfârşise vreodată? O parte din el tânjea după răspunsuri, în timp ce cealaltă parte voia pur şi simplu să le evite. Mai bine te spălai pe mâini. Deşi se poate să fi fost amândoi deprimaţi în ultimele zile, aveau o căsnicie fericită. Mai bine nu-şi făcea griji.

Să nu scuipi pe feribotul care te poartă, o, călătorule!

Nu că l-ar fi deranjat legăturile ei trecute, atâta timp cât erau într-adevăr trecute. Exact aşa voia să vadă bisexualitatea lui Gail: ca pe flacăra firavă a unei lumânări care se stinsese de mult sau ca pe o boală din copilărie care nu lăsase nici un fel de urme, ceva în genul pojarului sau al vărsatului de vânt, deşi probabil mai puţin sumbru, în fine, oricare ar fi fost analogia, ca pe un alt obiect personal pe care îl exclusese din cutiile pe care Firma de Furgonete Calul în Galop le transportase neglijent în viaţa lor matrimonială.

Etajul al patrulea. Apartamentul optsprezece. Ömer alese o cheie din legătura sa, rămase în picioare fără nici o expresie câteva clipe, ca şi când n-ar fi ştiut ce să facă mai departe, şi, nereuşind să găsească o alternativă mai bună, deschise uşa.

— Gail! strigă, împleticindu-se înăuntru.

Să te îndrăgosteşti înseamnă să-ţi însuşeşti numele persoanei iubite, la fel cum să încetezi să iubeşti înseamnă să ţi-l însuşeşti din nou. Numele sunt punţile spre castelele existenţei oamenilor. Numai prin ele ceilalţi, prieteni sau duşmani, pot găsi o cale să se strecoare înăuntru. Să afli numele cuiva înseamnă să surprinzi mai bine de jumătate din viaţa lui, restul e doar o chestiune de crâmpeie şi detalii. Copiii ştiu asta în adâncul sufletelor lor. De aceea refuză instinctiv să răspundă când un străin îi întreabă cum îi cheamă. Copiii percep puterea numelor, însă, pe măsură ce cresc, uită pur şi simplu toate astea.

Istoria religiilor este o strigare a numelor care trebuie venerate şi totodată o mărturie a venerării numelor. Evreii practicau tradiţia ocultă de a da nume, mai ales în momentul morţii. Schimbau numele celor aflaţi pe patul de moarte pentru a le da o a doua şansă la viaţă. Musulmanii practicau şi ei această tradiţie, în special în momentul naşterii. Şopteau în urechile fragile ale copilului abia născut numele pe care avea să-l poarte, repetându-l de trei ori, ca să se asigure că a ajuns până în adâncul sufletului său. Creştinii ortodocşi, care până şi azi refuză să spună Istanbul în loc de Constantinopol, practicau şi ei această tradiţie. La urma urmei, cucerirea unui oraş seamănă cu pierderea iubitei în favoarea altcuiva. În ambele cazuri, oricât de mult timp ar trece, ai să ţi-o aminteşti după numele pe care i-l rosteai tu, niciodată după cel pe care l-a primit după plecarea ta.

— Te-ai apucat din nou de băut?

Iat-o, sorbind dintr-un ceai de plante la ore târzii, cu pisica alături şi motanul alături de pisică.

— Poate că da, zâmbi Ömer cu o aroganţă dată de ouzo, sau poate că nu. Am hotărât să mă cinstesc cu un pahar, dar n-am nici cea mai vagă idee dacă m-am apucat din nou de băut sau nu.

Un zâmbet straniu trecu fugar peste buzele lui Gail când se îndreptă spre bucătărie, urmată de pisica persană cu blana foarte deasă şi fumurie, urmată de motanul cu blana şi mai deasă, din aceeaşi rasă, dar tărcat.

— E un plic aici…, şovăi Ömer holbându-se la lingura de argint care atârna din părul ei uimitor de negru. În momentele de luciditate s-ar fi mirat de ce naiba îşi atârnase Gail o lingură de argint în păr. Dar, fiindcă acesta nu era unul din ele, a lăsat-o pe mai târziu şi a întrebat: Cunoşti din întâmplare pe cineva cu numele de… Zar-pan-dit?

— Da, veni răspunsul din bucătărie. Pe mine.

E adevărat, numele sunt poduri primitoare spre castelul vieţii fiinţei importante de lângă noi, dar nu sunt neapărat singura cale prin care poţi intra sau ieşi de-acolo. Pot să existe întotdeauna şi, de obicei, chiar există şi alte drumuri, ascunse în primă instanţă privirii. Alte nume, porecle sau apelative, cu siguranţă dintr-un alt timp şi dintr-o altă conştiinţă, nume neoficiale, neatestate şi neidentificate, o parte moarte pentru totdeauna, altă parte nepieritoare, fiecare din ele un tunel subteran ascuns în labirintul iubirii, prin care iubita poate să fugă înainte ca iubitul să-şi dea măcar seama de absenţa ei. Aşa stă treaba cu numele, lucrurile cel mai uşor de aflat despre oameni, însă totodată cel mai greu de luat în stăpânire.

Gail ieşi din bucătărie ţinând în mână un pahar cu lapte, înşfăcă plicul din mers şi, fără să mai piardă timpul să-l deschidă, se îndreptă direct spre baie, din nou cu un mers absent şi împleticit. Era înduioşător ce făceau pisicile alea. În afară de asta, contrazicea în totalitate mitul conform căruia „pisicilor-le-place-independenţa-pe-când-câinilor-nu“.

— Chestia aia aiuristică e numele tău?

Gail încuviinţă din cap cu un oftat, înainte să-şi tragă pantalonii în jos şi să se aşeze pe toaletă. Ochii lui Ömer alunecară dincolo de ea şi se concentrară asupra oglinzii din spate, pentru a evita stânjeneala de-a o privi când făcea pipi. Cercetă atent mulţimea de sticluţe şi recipiente din faţa oglinzii, toate prosoapele de pe rafturi şi fiecare caracatiţă roz care îi zâmbea de pe perdeaua de duş, toate lucrurile din baie, în afară de ea. Cum şi de ce insista să facă pipi în public, în faţa pisicilor, în faţa lui, n-avea să înţeleagă niciodată. Nu că el s-ar fi simţit ruşinat sau deranjat de chestia asta, dar cum se făcea că ea nu se simţea?

Pe când continua să facă pipi, Gail se aplecă şi mângâie burta pisicii, care începu imediat să toarcă într-un ecou absurd, iar motanul se apucă să toarcă lângă ea, de parcă ar fi fost un singur trup şi plăcerea lui se hrănea dintr-a ei. Ömer se încruntă la creatura aceea umflată, cu nas turtit şi mutră teşită. Nu fusese niciodată în stare să-l îndrăgească. Nu fusese niciodată în stare să îndrăgească nici pisica, dar ea nu părea să-şi dorească prea mult să fie îndrăgită. Fiindcă nu cerşea niciodată iubirea nimănui, chiar şi o simplă mângâiere o răsplătea cu mult mai mult decât ceruse. Însă, spre deosebire de ea, motanul cerea mai multă iubire din partea oricărei fiinţe vii din preajmă, mai ales a pisicii, şi de aceea sfârşea întotdeauna prin a primi mai puţină decât îşi dorise.

— Vorbeşti singur? De ce le tot spui pisică şi motan? Au nume, ştii bine chestia asta, zise Gail cu o voce inexpresivă.

Ömer clipi de două ori, câte o dată pentru fiecare nume. Vestul şi Restul. Numele pisicii era Vestul, un nume născocit de Gail ca o critică la permanenta feminizare a Estului sub influenţa discursului orientalist, ceea ce era în regulă, dacă motanul n-ar fi fost botezat Restul. Tocmai el îl enerva cel mai tare pe Ömer, cu nevoia lui nesăţioasă de-a fi adorat de pisică. Până să termine de clipit a doua oară, furia lui trecuse de la motan la soţia sa. Dacă nu se sinchisea să facă pipi în public, de ce se preocupase să-i ascundă soţului numele ei şi Dumnezeumaiştiecealtceva? Implicaţiile acestui lucru erau subtile şi tăioase. Din nou, o parte din el voia să capete răspunsul atunci, pe loc, în timp ce cealaltă parte prefera să nu scuipe pe feribotul care îl purta şi să facă ceva care merita mai mult osteneala, ca, de pildă, să se cufunde pe loc într-un somn adânc şi plăcut.

— De ce nu mi-ai spus niciodată? gemu el când îşi dădu seama care parte a sa câştigase bătălia.

— Probabil fiindcă nu m-ai întrebat niciodată.

Pisica scruta fără să clipească o prezenţă invizibilă, Ömer se holba la sticluţa mov de tonifiant din faţa oglinzii şi se întreba dacă era nouă, pisoiul îşi privea coada care se mişca, iar Gail nu se uita la nimic în mod special.

— Şi ce-ar fi trebuit să întreb? Apropo, Gail, se întâmplă cumva să ai cel mai ridicol nume din lume? Sau poate ar fi trebuit să întreb ce a fost în mintea părinţilor tăi când i-au pus copilului lor ciudăţenia asta de nume?

— Ştii ce, oamenii au râs atâta de el în trecut, încât mi-a ajuns, zise Gail. Aşa că, dacă vrei să râzi şi tu, n-ai decât, eşti invitatul meu. Nu prea îmi mai pasă.

— Dar Debra Ellen Thompson? se trezi Ömer ţipând. Numele ăsta caraghios al tău o s-o şocheze şi pe ea sau îl ştie deja? Voi două aţi fost foarte apropiate în trecut, nu-i aşa?

Preţ de o clipă se lăsă o tăcere stânjenitoare, timp în care Gail îl privi uimită.

— Încerci să mă întrebi ceva?

— Ca de exemplu? ţipă Ömer încruntându-se în continuare la sticluţa insuportabil de mov, apoi la caracatiţele insuportabil de vesele de pe perdeaua de duş, apoi la pisoiul insuportabil în sine… din nou, la toate lucrurile din baie, în afară de ea.

— Ca de exemplu, dacă eram un cuplu de lesbiene sau nu?

Gail se ridică, trase apa şi îşi miji ochii, aplecându-se să-l cerceteze mai de aproape.

— Fiindcă, dacă asta încerci să mă întrebi, va trebui să îţi reîmprospătezi memoria! Tu, cu gura ta, mi-ai spus că nu vrei să ştii nimic despre trecutul meu, decât dacă ţin eu să-ţi povestesc, că ar trebui s-o luăm de la capăt şi să trăim întocmai ca nomazii şi că, oricare ar fi istoria mea personală, îţi e perfect egal, atâta timp cât ştii că te iubesc… bla-bla-bla! Şi ia uită-te la tine acum. Te apuci din nou de băut şi îţi omori creierii cu Abed, vii acasă praf şi, dintr-odată, îţi dai seama că cea mai cumplită catastrofă din viaţa asta a ta nenorocită de muritor este dacă soţia ta şi o oarecare Debra Ellen Thompson au avut o legătură lesbiană în trecut. Aşa că spune-mi, ce s-a întâmplat cu legendara ta gândire progresistă? Ai lăsat-o pe tejgheaua barului?

Ömer o privi cu nişte ochi trişti şi servili, pe care abia mai era în stare să-i ţină deschişi. Avea cu siguranţă un contraargument, dar nu reuşea să-şi aducă aminte care era acela. Pe deasupra, era prea multă lumină în jur. Îi rănea ochii. Câteva minute mai târziu, când îi deschise din nou, stătea singur pe podeaua băii, ghemuit în poziţie fetală. Jos era cald şi confortabil, singura problemă fiind un miros respingător care venea din apropiere. Cineva vomitase pe carpetă.

Legătura necesară dintre momentul în care zăcea-fericit-pe-podeaua-băii şi cel în care s-a trezit în pat, curat şi îmbrăcat în pijamale, lipsea. Nu avea nici cea mai vagă idee cum şi când îl adusese Gail acolo. Un zâmbet îi înflori pe faţa încruntată pe când o privea cum îşi dădea jos lingura de argint din părul ei negru ca pana corbului, uimitor de des şi teribil de unduitor. După aproape douăsprezece luni de convieţuire intimă, cum naiba reuşea Gail să-şi atârne o lingură în păr în fiecare dimineaţă era încă o treabă care lui Ömer i se părea deosebit de misterioasă, iar cum reuşea să şi-o dea jos în fiecare seară, fără să-şi strice forma părului, i se părea şi mai şi.

— Spune-mi, numele… Zarpandit, murmură el vag, aproape pierdut în uitare, înseamnă ceva?

— Da, înseamnă, îi răspunse ea aprinzându-şi veioza, care trebuia să lumineze modest doar partea ei de pat, dar care nu se simţea niciodată mulţumită până când nu invada şi cealaltă jumătate.

Încercând să evite lumina şi în acelaşi timp să se uite drăgăstos la Gail, Ömer surprinse o imagine înceţoşată a chipului ei concentrat asupra titlului cărţii: Aţi spus cumva totalitarism?.

Ömer îşi îngropă faţa în perna lui şi strigă cu disperare în gând: O, nu, nu din nou Žižek¹!

Îndrumătorul tezei sale fiind un contestatar înverşunat al lui Žižek, iar soţia sa o admiratoare înfocată a acestuia, nimeni, nici măcar Žižek însuşi, cu toată inteligenţa lui subtilă, n-ar fi putut înţelege chinurile prin care Ömer trecea deja de luni de zile, ascultând cum acelaşi om era condamnat şi venerat, apoi venerat şi condamnat mai târziu în aceeaşi zi, de cele mai multe ori pentru exact aceleaşi motive.

— Nu-i aşa că-i genial? Să-ţi citesc câteva pagini înainte să te culci? se entuziasmă Gail, situându-se la o depărtare de kilometri întregi de realitate.

— Nuuu! răspunse Ömer – sau mai curând ţipă, fiindcă de data asta uitase să-şi îngroape faţa în pernă.

Gail se întoarse cu un zâmbet ironic şi îi mângâie tandru faţa şi buzele, apoi îşi lăsă mâinile să alunece încet pe pieptul lui şi mai jos, spre penis, ca şi când ar fi vrut să verifice cât de vlăguit era. Răspunsul trebuie să fi fost edificator, fiindcă în câteva clipe renunţă la orice strădanie, uşor dezamăgită.

— Zarpandit e un nume antic, îl lămuri ea după un moment de tăcere. A aparţinut unei zeiţe asiro-babiloniene însărcinate care era venerată în fiecare noapte când răsărea luna. Înseamnă „strălucitor ca argintul“.

— Serios? E poetic! murmură Ömer pe jumătate adormit şi o compasiune ursuză i se strecură în glas, de parcă poetic ar fi însemnat ceva care nu mai era acolo.

Dintr-odată se simţi ruşinat de toată tevatura pe care o făcuse în noaptea aia. Puţin câte puţin, lucrurile se legau şi, surprinzător, căpătau o logică. Paharele de ouzo de pe tejgheaua barului, punctele de cerneală întinzându-se pe şerveţel, zeiţa antică asiro-babiloniană însărcinată şi venerată în fiecare noapte senină când răsărea luna, coţofana râzătoare şi faţa albă a unei copile singure într-un taxi la orele târzii ale nopţii… totul căpăta un sens şi era într-o armonie desăvârşită. Avea senzaţia că, dacă reuşea să aştepte suficient, în linişte şi cu multă răbdare, toate minunile universului aveau să se închege într-un tot spectaculos şi semnificativ şi apoi să i se ofere în întregime.

— Dacă te surprinde atât de mult, mai bine îţi spun că mai am şi alte nume.

— Cum ar fi…? întrebă Ömer mecanic, însă înainte să termine propria interogaţie, ca să nu mai vorbim de răspunsul ei, trupul lui se cufundă în somnul dulce după care tânjea.

*

Acolo era cald, foarte cald. Gura i se uscase şi jinduia după ceva de băut. La câţiva paşi mai în faţă, zări intrarea strălucitoare a unui bar. Lumina era supărătoare, dar intră oricum. Privindu-l cum se apropie, barmanul portorican, care era acum chelner, şi chelnerul, care devenise acum barman, îi aruncară un zâmbet silit. Toate rafturile din spatele barului erau pline de cutii şi păsări împăiate.

— În cutiile astea e cafea? întrebă Ömer aşezându-se pe cel mai apropiat scaun. Cum se cheamă?

— O, depinde ce vrei. Au atâtea nume…

Ömer întoarse capul pentru a se feri de lumina soarelui ce pătrundea prin ferestrele imense.

— Asta, de exemplu, se cheamă caffe latte, continuă barmanul cu o voce tânguitoare, punând pe tejghea un cocteil cu multă spumă, decorat cu felii de ananas. Dar recomand hotărât…, se răsuci, se repezi înapoi la cutiile de pe rafturi şi scoase trei, patru pahare de cocteil deodată, …caffe mocha sau pe asta, specialitatea noastră, caffe Zanzibar.

— Zanzibar… Ţine minte numele ăsta, îşi zise Ömer. Zanzibar… Ţine minte… numele… ăsta…

Pe când îşi servea singurul client cu diferite tipuri de cafea de pe rafturile din spate, gesturile barmanului deveneau uimitor de rapide, de parcă ar fi încercat să-l înşele.

Oricât de mult se străduia Ömer să-l urmărească, fiecare cocteil pus pe tejghea nu era mai mult decât o străfulgerare într-un carusel de oglinzi schimbătoare şi fiecare nume rostit rămânea un strop de ploaie în aer.

1. Slavoj Žižek (n. 1949) – sociolog marxist, filozof şi critic cultural sloven.