© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3272-5

ISBN PDF: 978-973-46-3273-2

ISBN print: 978-973-46-2238-2

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Pe copertă: © Spectral-Design/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FLORIN A. SAVA este reprezentantul domeniilor Psihologie şi Psihoterapie în cadrul Comisiei de Ştiinţe Sociale a Consiliului Naţional al Cercetării Ştiinţifice, directorul departamentului de Psihologie din cadrul Universităţii de Vest din Timişoara şi coordonatorul Laboratorului de Cogniţii Sociale şi Evaluare a Personalităţii (http://socpers.psihologietm.ro). Printre preocupările sale ştiinţifice se regăsesc evaluarea personalităţii şi a inteligenţei, precum şi măsurătorile şi intervenţiile implicite validate ştiinţific. Interesul pentru cercetare a fost completat, în plan naţional, cu activitatea de diseminare a cunoştinţelor din domeniul metodologiei cercetării şi al analizei datelor. De acelaşi autor: Analiza datelor în cercetarea psihologică (2004, 2011), Metode implicite de investigare a personalităţii (coord., Polirom, 2011).

Familiei mele, Laura, Rareş şi Sonia, pentru felul lor molipsitor de a se bucura în fiecare zi

Prefaţă

În domeniul psihologiei din România se publică foarte multe cărţi. Puţine sunt însă cele care contează cu adevărat, devenind repere la nivel naţional. Aceasta este o carte care contează şi care cred că va deveni un reper pentru psihologia românească.

Şcoala clujeană de psihologie este cea care a promovat în psihologia din ţară, în mod explicit şi programatic, metoda ştiinţifică experimentală. Într-adevăr, primul Institut de Psihologie Experimentală din România a fost înfiinţat în 1921 la Cluj de către profesorul Florian Ştefănescu-Goangă, fost student al lui Wilhelm Wundt, care este considerat la nivel internaţional fondatorul psihologiei. Autorul acestei lucrări, conferenţiarul Florin Alin Sava, este, prin studiile la nivel de licenţă şi masterat, un produs al şcolii de psihologie din Timişoara, iar prin studiile la nivel de doctorat şi postdoctorat, un produs al şcolii clujene de psihologie. Aşadar, substratul experimental şi ştiinţific riguros este fundamentul activităţilor academice şi de cercetare performante ale colegului Florin Alin Sava.

Şcoala clujeană de psihologie a generat după revoluţia din 1989 (nu mai pomenesc aici lucrările monumentale dinainte de revoluţie) o serie de publicaţii fundamentale pentru psihologia experimentală din România. Astfel, fundamentele iniţiale au fost puse de o lucrare coordonată de profesorul Ioan Radu (Radu şi colab., 1993, Metodologie psihologică şi analiza datelor, Sincron, Cluj-Napoca). Ulterior, Florin Alin Sava publică o lucrare care completează excelent lucrarea profesorului Radu, aducând în atenţia cititorului metode şi tehnici noi şi/sau detaliind critic metodele tradiţionale (Sava, 2004/2011, Analiza datelor în cercetarea psihologică. Metode statistice complementare, ASCR, Cluj-Napoca). Am extins apoi aceste fundamente experimentale în domeniul clinic (David, 2006, Metodologia cercetării clinice. Fundamente, Polirom, Iaşi). Prin lucrarea de faţă, Florin Alin Sava completează excelent lucrările menţionate anterior prin extinderea metodologiei cercetării psihologice în contextul practicii psihologice validate ştiinţific (evidence-based practice), cu accent, fără a fi exclusiv, pe domeniul clinic.

Lucrarea colegului Florin Alin Sava este una complexă, foarte bine gândită şi structurată, acoperind aspecte teoretice (de exemplu, problematica pseudoştiinţei), metodologice (de exemplu, metaanaliza, studiul clinic controlat) şi practice (de exemplu, raportarea rezultatelor în articole), foarte importante pentru psihologia modernă. Sigur, nu este o lucrare uşor de parcurs şi înţeles – fiind totuşi o lucrare ştiinţifică care abordează aspecte dificile –, dar este uşor de citit, fiind bine scrisă. În plus, lucrarea provoacă şi stimulează, devenind treptat un manual personal de know-how, la care ne putem raporta mereu în cercetări şi/sau publicarea articolelor ştiinţifice.

Aşa cum am afirmat anterior, cred sincer că această lucrare va deveni un reper în familia lucrărilor de metodologia cercetării în psihologie publicate în ţară, fiind necesară şi utilă unui public divers. De aceea o recomand cu toată încrederea nu doar studenţilor, ci oricărui cercetător serios din psihologie, în particular, şi din ştiinţele socioumane, în general.

Prof. univ. dr. Daniel David

Universitatea „Babeş-Bolyai”, Cluj-Napoca, România (profesor)

Mount Sinai School of Medicine, New York, SUA (profesor asociat)

Cuvânt înainte

Pentru cei mai mulţi dintre cei care ajung să răsfoiască sau să citească acest volum, psihologia reprezintă un domeniu fascinant şi complex, ce oferă o perspectivă aparte asupra realităţii înconjurătoare şi care, de ce nu, reprezintă un mijloc de trai prezent sau viitor. În interiorul psihologiei avem libertatea de a alege anumite perspective teoretice cărora le devenim loiali, în care credem şi pe care ajungem, la rândul nostru, să le promovăm către ceilalţi, fie aflaţi în interiorul breslei (studenţi, practicieni sau oameni din sfera academică), fie din afara ei (pasionaţii de psihologie şi beneficiarii serviciilor psihologice). Îndrăgim aceste modele şi explicaţii psihologice pentru că ni se potrivesc, pentru că rezonăm afectiv cu ele şi ajungem să le îmbrăţişăm, fără a căuta dovezi solide sau raţionamente logice, atent construite, pentru a le accepta.

Sloganul sub care se desfăşoară întreg acest scenariu este presărat cu intenţii bune, consumatorii de psihologie fiind invitaţi să îşi aleagă abordarea care li se potriveşte, pentru că este suficient loc pentru toate perspectivele teoretice în psihologie. Şi, într-adevăr, această diversitate productivă a permis psihologiei să evolueze şi să îşi extindă influenţa dincolo de graniţele sale clasice, dincolo de disputele tradiţionale dintre psihanaliză, behaviorism, abordarea umanistă sau cognitivism. Astăzi, din ce în ce mai mulţi psihologi lucrează în neuroştiinţele cognitive – pentru a stabili legătura dintre procesele cognitive şi creier; în genetică – pentru a stabili legătura dintre anumite structuri genetice şi comportament; în medicină – pentru a stabili legătura dintre anumite constructe psihologice şi riscul îmbolnăvirii etc. Psihologia şi-a extins influenţa nu doar în zona ştiinţifică, ci şi în aceea a spiritualităţii. De exemplu, întreg domeniul New Age este saturat în explicaţii de natură psihologică. Parafrazând o expresie comună, aş spune că sub umbrela psihologiei a fost loc pentru toată lumea.

Filosofia acestei cărţi pune la îndoială o asemenea perspectivă liberală. Lucrarea este înrădăcinată în perspectiva abordării validate ştiinţific (evidence-based approach), iniţiată în interiorul ştiinţelor medicale. Această perspectivă este una ateoretică, prin urmare nu veţi găsi alte paradigme de explicare a comportamentului uman decât cele deja consacrate. Ceea ce face abordarea validată ştiinţific este să analizeze critic modelele teoretice existente în psihologie, utilizând aparatul ştiinţific. În termenii unei analogii, dacă presa este câinele de pază al democraţiei, am putea spune că abordarea validată ştiinţific este gardianul oricărei ştiinţe empirice. În absenţa vocii (perspectivei) abordării validate ştiinţific, psihologia este ameninţată să fie parazitată de abordări pseudoştiinţifice dăunătoare nu numai pentru ea ca ştiinţă, ci şi pentru beneficiarii serviciilor psihologice. În primele două capitole ale cărţii vom insista asupra educării publicului pentru a diferenţia între ştiinţă şi pseudoştiinţă în psihologie şi asupra prezentării premiselor şi paşilor de lucru în practica psihologică, astfel încât serviciile psihologice oferite să fie unele validate ştiinţific.

Astfel, la fel ca în alte ştiinţe preocupate de optimizarea comportamentului uman şi de rezolvarea unor probleme care pot afecta sănătatea şi calitatea vieţii unui individ, şi în psihologie avem nevoie: (a) să ştim că intervenţia oferită pentru problema constatată este una eficientă (în urma unui demers ştiinţific); (b) să ştim de ce intervenţia oferită este una eficientă, pentru a-i potenţa efectul şi pentru a cunoaşte mai bine mecanismele psihologice implicate (în urma unui demers ştiinţific); (c) să ştim, din respect pentru clienţii noştri, dar şi din constrângeri bugetare, că soluţia aleasă pentru problema lor are cel mai bun raport cost-eficienţă (desigur, tot printr-un demers ştiinţific). Abordarea validată ştiinţific are în vedere toate cele trei puncte menţionate, dar mai cu seamă pe primele două.

Celelalte şase capitole sunt rezervate subiectului principal al lucrării de faţă, adică descrierii demersului de cercetare necesar pentru a afirma despre un serviciu psihologic oferit că este unul validat ştiinţific (adică un serviciu eficient, fundamentat pe un model teoretic valid şi cu un bun raport cost-eficienţă). Astfel, capitolul 3, unul dintre cele mai importante capitole ale lucrării, prezintă o grilă de lectură a studiilor empirice din psihologie, prin componentele critice necesare realizării şi/sau evaluării unui demers de cercetare. În cadrul capitolului am subliniat în numeroase rânduri importanţa dinamicii dintre obiectivele cercetării (ceea ce-şi propune studiul) şi validitatea cercetării (metodologia şi mijloacele de analiză a datelor utilizate pentru a răspunde adecvat la obiectivul studiului).

Demersul ştiinţific este, apoi, detaliat în patru capitole succesive (4-7), fiecare prezentând tipurile principale de studii întâlnite: cele experimentale şi cvasiexperimentale (capitolul 4), cele non-experimentale (capitolul 5), studiile de tip cost-eficienţă (capitolul 6) şi cele metaanalitice (capitolul 7). Lucrarea se încheie cu un capitol destinat redactării articolelor ştiinţifice (capitolul 8), scris din dorinţa de a ajuta studenţii, masteranzii şi doctoranzii să înţeleagă standardele de publicare din domeniul psihologiei, să-şi întărească simţul critic atunci când lecturează rezultatele unor studii şi, de ce nu, să-i ajute să scrie mai bine lucrările ştiinţifice pe care le au de redactat. Toate aceste cinci capitole sunt scrise într-o manieră practică, oferind cititorilor o serie de sugestii şi recomandări despre cum să deruleze astfel de studii şi cum să reflecteze critic asupra rezultatelor obţinute, constituind, astfel, un veritabil manual de metodologie a cercetării. Utilitatea conţinuturilor prezentate depăşeşte cadrul discuţiei despre psihologia validată ştiinţific, informaţiile fiind relevante pentru a înţelege demersul de cercetare din întreaga zonă a ştiinţelor comportamentale. Prin complexitatea unor analize prezentate, lucrarea răspunde mai bine nevoilor specialiştilor în psihologie decât amatorilor de psihologie. Specialiştii în psihologie vor găsi în acest volum acele informaţii care să-i ajute să facă pasul de la textele introductive de metodologia cercetării la cerinţele necesare pentru a analiza critic rezultatele studiilor lecturate şi de a efectua cercetări competitive la nivel internaţional. Amatorii de psihologie vor înţelege mai bine eforturile psihologiei ca ştiinţă, astfel încât să ajungă să distingă între serviciile psihologice bine fundamentate şi abordările ezoterice. Acest lucru îi va ajuta să devină consumatori inteligenţi de psihologie şi să preţuiască actul psihologic fundamentat ştiinţific.

În final, aş dori să mulţumesc celor care au contribuit la efortul de a duce la bun sfârşit acest proiect. Aş începe cu cei care au fost primii mei cititori şi care m-au ajutat să calibrez complexitatea conţinuturilor prezentate spre beneficiul masteranzilor şi al doctoranzilor. Este vorba de Otilia Matei (masterandă) şi de colaboratorii mei cei mai apropiaţi, doctoranzii Andrei Rusu şi Silvia Rusu. Apoi i-aş aminti pe Dr. Laurenţiu Maricuţoiu şi Dr. Sebastian Pintea, a căror consultanţă tehnică oferită a fost extrem de folositoare. Nu în ultimul rând, îi mulţumesc profesorului universitar clujean Daniel David pentru feedbackul său consistent şi pertinent legat de conţinutul unor capitole, dar mai ales pentru efortul susţinut pe care-l depune în promovarea psihologiei validate ştiinţific ca reper prescriptiv în activitatea oricărui psiholog. Este un deziderat în care cred şi în folosul căruia sper să contribuie această carte, prin impactul ei în comunitatea psihologilor din România. Am lăsat la final mulţumirile pentru cei alături de care încep mereu o nouă zi, Sonia, Rareş şi Laura. Le mulţumesc pentru suportul afectiv şi pentru momentele de inspiraţie prilejuite.

Florin A. Sava

Timişoara, 2013

Partea întâi
Fundamentele cercetării ştiinţifice în psihologie

Capitolul 1
Abordarea ştiinţifică vs pseudoştiinţifică în psihologie

1.1. Expansiunea psihologiei în societate

Îndeosebi după cel de-al Doilea Război Mondial, psihologia a devenit un domeniu ştiinţific şi aplicativ aflat într-o creştere exponenţială, ce continuă inclusiv în prezent. O statistică realizată de Sexton şi Hogan reprezentativă pentru SUA (1992 apud Louw, 2002) plasează psihologia pe locul trei, ca ritm de creştere a numărului de studenţi, după informatică şi matematică. Această situaţie nu este însă una izolată, ea fiind prezentă în foarte multe ţări europene, precum şi în statele cu o economie bine dezvoltată cum ar fi Australia, Canada etc. Bunăoară, numai în Australia, contribuţia serviciilor psihologice la produsul intern brut a crescut în zece ani cu 500% faţă de 1991, iar numărul studenţilor care urmează studii de master sau doctorat din domeniul psihologiei aproape s-a dublat în aceeaşi perioadă (Patrick, 2005). Aceeaşi situaţie, ce reflectă un interes deosebit pentru psihologie, se regăseşte şi în societatea românească. De pildă, datele de mai jos descriu o situaţie particulară, cea a admiterii la Universitatea de Vest din Timişoara: în sesiunea din iulie 2011, psihologia a ocupat locul 3 ca număr de studenţi înscrişi în anul I, după ştiinţele economice şi drept. Serviciile psihologice nu au crescut însă numai cantitativ, ci s-au şi diversificat, dezvoltând noi nişe de piaţă din perspectiva serviciilor psihologice oferite (Goodheart, 2010). Cu toate că majoritatea serviciilor de psihologie se regăsesc în sfera psihologiei clinice şi a consilierii psihologice (55% dintre psihologii din întreaga lume fiind psihologi clinicieni sau consilieri psihologici – vezi Sexton şi Hogan, 1992 apud Louw, 2002), în ultima vreme asistăm la o creştere a serviciilor psihologice în arii din ce în ce mai variate, precum domeniile industriei şi afacerilor, juridic, militar, sportiv, în publicitate şi politică etc.¹.

O posibilă explicaţie, de sorginte filosofică, pentru expansiunea psihologiei constă în nivelul ridicat de insecuritate pe care îl resimte o persoană în încercarea sa de a se adapta la provocările lumii contemporane (Savage, 2009), psihologia fiind domeniul care oferă indivizilor afectaţi de aceste provocări, modalităţi adecvate de coping, potrivite unei societăţi de tip secularizat.

O altă explicaţie de tip filosofic pune expansiunea psihologiei pe seama apariţiei societăţii capitaliste postindustriale de tip occidental, care se caracterizează printr-un sistem liberal avansat, ce conferă cetăţenilor săi o serie de drepturi şi libertăţi. Valori precum individualismul sau libertatea de a decide ocupă un rol principal în discursul public, iar grija primordială a guvernanţilor este de a oferi cât mai multor indivizi o viaţă în care sănătatea, fericirea şi bunăstarea personală sunt scopuri de atins (Jansz, 2004, Louw, 2002). Din acest punct de vedere, psihologia este domeniul ştiinţific care poate contribui eficient la bunăstarea individuală. Discursurile din mass-media despre nevoile individuale ale fiecăruia şi despre dreptul fiecăruia dintre noi de a-şi satisface aceste nevoi („pentru că merit!”), dublate de industria de tip self-help care a dobândit un caracter de masă („pentru a evolua emoţional şi spiritual!”) au condus la dezvoltarea abordării de tip psihologic în societatea contemporană. Această explozie în mass-media, dublată de preocuparea cinematografiei de pretutindeni pentru ecranizarea unor scenarii cu încărcătură psihologică, au contribuit la constituirea unei societăţii psihologizate (Jansz, 2004), fapt ce i-a determinat pe unii autori precum Gross (1979, p. 3 apud Louw, 2002) să afirme: „Astăzi, psihologia este artă, ştiinţă, terapie, religie, cod moral, stil de viaţă, filosofie şi cult… miezul societăţii contemporane”.

În sfârşit, o a treia explicaţie posibilă pentru expansiunea psihologiei ca ştiinţă, îşi are originea în modificarea implicării statului în menţinerea şi promovarea sănătăţii cetăţenilor săi, prin reconceptualizarea modului în care se face asistenţa socială şi asistenţa medicală acordată populaţiei. Acest lucru a condus nu numai la dezvoltarea serviciilor de psihologie clinică şi consiliere psihologică, ci şi la pătrunderea cunoştinţelor de psihologie în pregătirea profesională a altor ocupaţii din sfera asistenţei medicale şi sociale. Pe lângă beneficiile aduse de includerea serviciilor psihologice în practica asistenţei medicale/sociale, care au condus la creşterea cererii de servicii psihologice pe piaţă, această practică a condus, adeseori, la percepţia greşită din partea oamenilor de rând că psihologia se ocupă doar de oameni aflaţi în situaţii de suferinţă emoţională ca urmare a instalării unor tulburări psihopatologice sau a problemelor familiale/profesionale ce necesită consiliere (Levant, 2003).

1.2. Costurile expansiunii sociale asupra psihologiei ca ştiinţă

Beneficiile expansiunii psihologiei în societatea actuală sunt însoţite, însă, de o serie de costuri pe care psihologia, ca domeniu ştiinţific le plăteşte adesea. Pe scurt ele s-ar putea încadra în patru mari categorii: (a) superficialitatea discursului psihologic public; (b) distorsionarea conţinutului public referitor la psihologie; (c) asocierea în mod eronat a psihologiei cu spiritualitatea; (d) dezvoltarea unei industrii alternative bazată pe pseudoştiinţe.

1.2.1. Superficialitatea discursului psihologic public

Într-o bună măsură, publicul a prins gustul discuţiilor şi interpretărilor cu iz psihologic. În cercurile de intelectuali şi filosofi, cât şi în domeniul ştiinţelor umaniste, influenţa lui Freud şi a constructelor psihanalitice a devenit una relevantă pentru evoluţia domeniului. Publicul larg, prin intermediul emisiunilor TV sau a articolelor din presă, a incorporat în vocabularul său expresii de genul „criză de identitate”, „reprimarea nevoilor”, „dezvoltare personală”, „stimă de sine” etc. Dezbaterile de acest gen au dezvoltat publicului senzaţia că în psihologie, ca în politică, oricine îşi poate exprima o părere competentă, că discursul psihologic este unul facil, de bun-simţ. Din nefericire, la această impresie au contribuit inclusiv specialiştii prezenţi în mass-media, psihologi sau psihoterapeuţi cu notorietate, dar fără contribuţii ştiinţifice relevante în domeniu. În interpretarea diferitelor evenimente, ei apelează frecvent, fie la explicaţii tipice simţului comun, lipsite de specificitatea unei adevărate relaţii de tip cauză-efect (de exemplu, „problemele adolescenţilor provin aproape întotdeauna din criza lor de identitate şi din conflictul existent între generaţii”), fie, mai grav, promovează o serie de credinţe populare, dar false din punct de vedere ştiinţific (de exemplu, „majoritatea oamenilor folosesc doar 10% din capacitatea creierului”). Pentru o listă de mituri (credinţe populare) fără fundamentare ştiinţifică puteţi consulta traducerea lucrării lui Lilienfeld, Lynn, Ruscio şi Beyerstein (2010).

1.2.2. Distorsionarea conţinutului public referitor la psihologie

În prefaţa aceleiaşi lucrări (Lilienfeld et al., 2010, pp. 13-14) se afirma că „psihologia este peste tot în jurul nostru… în fiecare zi, ştirile, programele de televiziune, filmele şi internetul ne bombardează cu tot felul de presupoziţii în ceea ce priveşte o mulţime de subiecte psihologice… în lumea grăbită a supraîncărcării informaţionale, dezinformarea referitoare la psihologie este cel puţin la fel de răspândită ca informaţia corectă”.

Acest lucru poate fi observat direct la o parte însemnată dintre studenţii anului I, ciclul licenţă, care au aşteptări nerealiste despre ce vor învăţa la specializarea psihologie. În mentalul lor se regăsesc mai degrabă topici apropiate de ideea senzaţionalului (de exemplu, tulburările mentale şi abuzul sexual asupra copiilor) sau topici legate de domeniul parapsihologiei (de exemplu, experienţele în afara corpului, visele premonitorii etc.), decât topici specifice unei abordări ştiinţifice a psihologiei precum neuropsihologia sau învăţarea bazată pe condiţionare operantă.

Distorsionarea conţinutului public al psihologiei are loc şi la un alt nivel, cel al diferenţelor între agenda publică (psihologia populară) şi agenda psihologiei ştiinţifice. În acest sens, Stanovich (2010) remarca foarte bine că există o discrepanţă majoră între temele de interes public de sorginte psihologică şi temele actuale din cercetarea psihologică. De pildă, pentru public, cele mai cunoscute teorii psihologice sunt cele dezvoltate de Freud şi de susţinătorii săi. Acestea constituie cel mai adesea reprezentarea în mentalul colectiv a domeniului psihologiei. În abordarea ştiinţifică, însă, conceptele lui Freud constituie adesea informaţii complementare prezentate în orice manual introductiv de psihologie, reprezentând doar 1-2% din conţinutul psihologic prezentat. Mai mult, cel mai adesea aceste informaţii sunt prezentate într-un context critic, subliniind limitele teoriei psihanalitice.

1.2.3. Asocierea eronată a psihologiei cu spiritualitatea

Poate e greu de crezut, dar cu aproximativ 100 de ani în urmă prestigioasa universitate britanică Cambridge a refuzat înfiinţarea unui laborator de psihofizică deoarece acesta ar „insulta religia, prin faptul de a măsura sufletul omului prin intermediul unui set de scale” (Hearst, 1979 apud Stanovich, 2010, p. 17). Această tendinţă de a intersecta (asocia) psihologia cu problemele de spiritualitate a rămas constantă în timp, iar în urma secularizării societăţii actuale şi a dezvoltării unor direcţii de studiu precum psihologia transpersonală sau psihologia umanistă s-a obţinut chiar un discurs ce îmbină concepte psihologice şi spirituale, atractiv pentru o bună parte a publicului. Acest lucru este valabil îndeosebi pentru adepţii unei viziuni holiste (Kendler, 1999), care au tendinţa de a căuta explicaţii de sorginte spirituală despre funcţionarea organismului uman, tinzând să caute mereu o explicaţie de genul „întregul este mai mult decât suma părţilor” şi să folosească eventualele dovezi ştiinţifice colaterale drept punct central de sprijin al ipotezei lor că există ceva dincolo de lumea materială. Amalgamul de dovezi ştiinţifice, de filosofie şi de idei religioase (spirituale) poate fi extrem de atrăgător pentru aceste persoane aflate în căutarea fericirii şi confortului spiritual, dar dăunător pentru psihologie ca domeniu ştiinţific. Această stare de fapt a condus la o explozie a literaturii de tip self-help, cele mai multe dintre aceste cărţi sunt făcute să se vândă, nu să ajute, fiind arareori fundamentate ştiinţific (Kaminer, 1992). Aceeaşi preocupare pentru spiritualitate a condus la integrarea unor metode şi tehnici psihologice într-un domeniu mai larg, cel al medicinei alternative.

1.2.4. Proliferarea unei industrii alternative bazată pe metode pseudoştiinţifice

Înclinaţia minţii umane spre a accepta drept valide anumite credinţe nefundamentate ştiinţific este extrem de ridicată. În SUA există de 20 de ori mai mulţi astrologi decât astronomi, iar 50% dintre adulţii americani cred în posibilitatea de a comunica cu cei decedaţi, în vindecarea prin credinţă sau în astrologie (Lilienfeld, Lohr şi Morier, 2001). Situaţia este similară şi în alte părţi, inclusiv în România, unde un sondaj recent a reflectat că 40% dintre români cred că astrologia le influenţează viaţă, iar aproape 50% (sic!) cred în continuare că Soarele se învârte în jurul Pământului, în timp ce o treime sunt absolut convinşi că există oameni posedaţi de diavol (Vlăsceanu, Duşa şi Rughiniş, 2010). Un episod elocvent, de notorietate, întâlnit la noi este cel din campania prezidenţială de la finalul anului 2009, când unul dintre candidaţi l-a acuzat pe celălalt că utilizează proprietăţile „flăcării violete” pentru a fi protejat energetic, demers prezentat pe larg în mass-media, dar sancţionat prin intermediul unei scrisori deschise cu iz pamfletar (David, 2010).

Proliferarea pseudoştiinţelor pe un asemenea tărâm mental devine una evidentă, iar psihologia, ca domeniu ştiinţific a fost, la rândul său, afectată. Trebuie precizat de la început că pseudoştiinţa nu este determinată de obiectul studiat, ci de modul de raportare la metodele ştiinţifice (Lilienfeld, Lynn şi Lohr, 2004). Prin pseudoştiinţă (însemnând ştiinţa falsă) se înţelege un demers aparent ştiinţific, dar care îşi apără descoperirile deviind de la metodele ştiinţifice, mai ales atunci când rezultatele empirice obţinute neagă concluziile pe care le susţin. În termeni plastici, pseudoştiinţele joacă rolul unor impostori, pretinzând că joacă după regulile ştiinţei, pe care totuşi nu le respectă. În urma acestei abordări, oamenii cu un nivel mai scăzut de pregătire în cultura şi metodologia ştiinţifică pot ajunge să considere asemenea demersuri ca fiind valide, deşi nu este cazul (Lilienfeld şi Landfield, 2008). Pseudoştiinţele pot lua atât forme grosiere de manifestare (cum ar fi cazul frenologiei), cât şi forme subtile, adesea sub forma unor tehnici variate de intervenţie în vederea optimizării comportamentului uman (neuroprogramarea lingvistică, terapia strigătului primar, tehnicile de autosugestie prin mesaje subliminale etc.).

1.3. Descriptori specifici ai pseudoştiinţelor

Distincţia dintre ştiinţe şi pseudoştiinţe se poate face pe seama unor indicatori. Cu cât o abordare particulară are mai multe caracteristici specifice pseudoştiinţei, cu atât mai uşor este de diferenţiat această abordare în sfera pseudoştiinţelor. Cu cât o abordare specifică are mai puţine caracteristici specifice pseudoştiinţei, cu atât este mai dificil de diferenţiat în privinţa acelei abordări dacă este o abordare ştiinţifică sau pseudoştiinţifică (Lilienfeld et al., 2004; Stanovich, 2010). Aceşti indicatori ar putea fi grupaţi în indicatori ai metodei (ce vizează preponderent aspecte ale metodologiei ştiinţifice, greu de decelat de publicul necunoscător), respectiv indicatori de stil (ce vizează preponderent aspecte ideologice, mai uşor de decelat de către public, chiar fără cunoştinţe avansate de metodologia cercetării).

Figura 1.1. Indicatori specifici ai pseudoştiinţelor

Pentru a înţelege mai bine semnificaţia celor 12 indicatori amintiţi mai sus, vom descrie succint ce semnifică fiecare dintre ei.

1.3.1. Absenţa procesului de falsificabilitate

Conform lui Popper (1934/1981), la baza diferenţei dintre ştiinţă şi abordările neştiinţifice se află încercarea omului de ştiinţă de a strânge date empirice care să-i invalideze ipotezele avute. Demersul său este, aşadar, unul indirect, asemenea procesului de testare a ipotezelor, în care rezultatele nu se contorizează în termeni precum „ipoteza cercetării se confirmă”, ci în aceia că „ipoteza nulă este respinsă, sprijinind astfel ipoteza cercetării”. Niciodată o teorie nu poate fi confirmată, ci doar sprijinită de datele empirice.

Pentru ca o teorie sau o abordare anume să poată fi falsificabilă este necesar (Stanovich, 2010): (a) să existe instrumente care să permită investigaţia ştiinţifică (de exemplu, expresia „Dumnezeu este creatorul universului” poate fi adevărată sau falsă, dar atât timp cât metodele ştiinţifice actuale nu permit verificarea afirmaţiei, nu se poate oferi un răspuns ştiinţific acceptabil deoarece lipsesc instrumente ştiinţifice care să permită testarea ei; (b) să fie suficient de specifică, încât să permită falsificabilitatea enunţurilor formulate (o teorie care poate explica orice sau care este prea vagă în formulare nu este considerată ca fiind ştiinţifică, deoarece nu se supune acestui criteriu al falsificabilităţii). De pildă, una dintre criticile aduse psihanalizei este aceea, că deşi teoria nu are capacitate predictivă specifică, cu alte cuvinte nu reuşeşte să anticipeze evoluţia unor comportamente, ea încearcă să explice orice post factum. Însă această capacitate explicativă post factum (de exemplu, „autismul este o expresie a unei comunicări deficitare, reci, dintre mamă-copil, a unui deficit de afecţiune resimţit de către copil ca venind din partea mamei”, o teorie psihanalitică populară în secolul XX, dar nesusţinută ştiinţific de date) poate face mai mult rău şi chiar stigmatiza anumite categorii de oameni. De aceea, o teorie ştiinţifică bună nu este una care încearcă să explice orice, într-o manieră raţionalizatoare, post factum, ci una care face predicţii specifice, anticipă evoluţia unor comportamente, iar aceste predicţii sunt susţinute de datele empirice colectate.

Caseta 1.1. Exemplu ipotetic de teorie pseudoştiinţifică

Un cercetător formulează teoria transferului comportamentului agresiv părinte-copil prin intermediul mecanismului inconştient de identificare cu agresorul. Conform acestei teorii, copiii preiau (învaţă) de la părinţii lor modul agresiv de a răspunde la situaţii frustrante, deoarece au observat că un asemenea comportament poate aduce beneficii autorilor actului agresiv (de exemplu, obţin ceea ce îşi doresc). Acest transfer se realizează într-o manieră inconştientă, în cele mai multe situaţii, cu excepţia cazului în care acest proces inconştient este blocat de un mecanism pulsional declanşat de instinctul de afiliere al copilului, care inhibă orice manifestare de tip agresiv orientată către semeni.

Acest gen de teorie poate explica post factum orice tip de scenariu, prin urmare nu permite testarea falsificabilităţii afirmaţiilor. Dacă copilul nu se comportă agresiv, explicaţia este că instinctul de afiliere a blocat transferul agresivităţii. Dacă copilul se comportă agresiv, explicaţia este o mărturie a transferului inconştient de identificare cu agresorul. Cu alte cuvinte, teoria poate fi utilizată pentru a explica orice, o caracteristică atractivă pentru consumatorii de psihologie cotidiană (pop), ce caută semnificaţii pentru originea comportamentului social, dar ineficientă din punct de vedere ştiinţific. Apoi, chiar dacă această teorie ar fi permis verificarea unor predicţii specifice (precum corelaţia dintre nivelul agresivităţii dintre părinţi şi copii), ar fi fost nevoie de mai multe dovezi care să sprijine specificitatea mecanismelor cauzale enunţate în teorie, precum transferul inconştient al comportamentului agresiv prin declanşarea mecanismului de apărare – identificarea cu agresorul; existenţa unui blocaj pulsional (sic!) determinat de constructul de tip umbrelă – instinctul de afiliere etc.

1.3.2. Inversarea demersului de validare ştiinţifică

În mod firesc îi revine cercetătorului care propune un anumit model sau o teorie să strângă dovezi în favoarea concepţiei sale. În cazul curentelor pseudoştiinţifice, acest aspect este inversat, solicitându-li-se scepticilor să ofere dovezi împotriva aserţiunilor făcute în teoria sau modelul respectiv. Mai concret, de exemplu, nu este datoria celor care contestă aserţiunea „efectele psihologice pozitive induse de practicarea meditaţiei sunt cauzate de accesarea conştiinţei universale” să demonstreze scepticismul lor prin dovezi. Nici lipsa dovezilor, de ambele părţi, nu poate fi interpretată ca un indicator al susţinerii teoriei accesului la „conştiinţa universală” prin meditaţie, deoarece într-o abordare ştiinţifică este sarcina celui care propune o anumită teorie să ofere dovezi în sprijinul acesteia.

Caseta 1.2. Sofismul de tip ad ignoratium utilizat frecvent pentru a inversa demersul ştiinţific

În cei zece ani de practică psihoterapeutică folosind noua tehnică de terapie dinamică sinergetică nu s-a publicat niciun studiu care să demonstreze că tehnica ar fi una ineficientă. Prin urmare, această formă de terapie este o tehnică validă de intervenţie psihoterapeutică.

1.3.3. Biasul de confirmare şi absenţa revizuirilor

O diferenţă, sesizabilă pe termen lung, între teoriile ştiinţifice şi cele pseudoştiinţifice constă în acceptarea revizuirilor teoretice specifică abordărilor ştiinţifice. Ştiinţa a fost deschisă mereu la corecţii şi adaptări ale teoriilor stipulate în acord cu datele obţinute. În schimb, abordările pseudoştiinţifice au suferit puţine modificări de-a lungul timpului. De exemplu, astrologia, ce-şi propune să facă predicţii asupra evoluţiei unei persoane în funcţie de poziţionarea exactă a astrelor la momentul naşterii, a rămas aproape neschimbată de 4.000 de ani, cu toate că mişcarea axei Pământului în acest interval de timp a schimbat poziţia astrelor pe cer comparativ cu cea existentă cu patru milenii în urmă) (Hines, 2003 apud Lilienfeld şi Landfeld, 2008). Mai mult, pseudoştiinţele tind să se raporteze în mod subiectiv la rezultatele eventualelor studii efectuate, acceptându-le preferenţial doar pe acelea care le sunt convenabile, care sunt în acord cu teoria stipulată. Dacă rezultatele susţin teoria enunţată, pseudoştiinţele folosesc aceste date ca mijloace pentru advocacy-ul şi marketingul teoriei respective. Dacă rezultatele nu susţin teoria enunţată, există tendinţa de a ignora (minimaliza) aceste rezultate şi de a găsi tot felul de argumente (scuze) printre limitele metodologice ale studiului pentru a susţine în continuare teoria enunţată. O asemenea tendinţă este observată şi printre abordările ştiinţifice, însă în acest caz procesul de evaluare colegială (peer-review) joacă rolul de a limita concluziile formulate, oricare ar fi acestea, ţinând seama de limitele metodologice pe care le are orice demers ştiinţific.

1.3.4. Accentul pe opinii şi pe cazuri particulare

În justiţie, opiniile experţilor au o valoare însemnată în decizia pe care o ia judecătorul unui caz. În ştiinţă, opiniile experţilor sunt irelevante dacă nu sunt susţinute de date empirice provenite din studii riguroase din punct de vedere metodologic. Stanovich (2010) remarca, cu umor, că în medicină au fost formulate opinii favorabile atât din partea unor experţi, cât şi a unor beneficiari cu privire la valoarea curativă a dinţilor de porc, a excrementelor de crocodil, a prafului de pe mumiile egiptene şi a multor alte remedii trăsnite. Nici „înţelepciunea populară” românească nu rămâne restantă la nivel imaginativ când este vorba de remedii curative naturiste pentru tot felul de probleme medicale sau psihologice. În toate aceste cazuri, tratamentele nu pot distinge, pe baza unei simple mărturii, fie ea televizată şi sinceră, dacă efectul produs de acestea este unul real sau unul determinat de efectul placebo. Am putea afirma că întreaga istorie a medicinei, înainte de secolul XX este doar o istorie a efectului placebo (Postman, 1986). Dar vindecarea nu este doar dependentă de cauza sugerată sau de efectul placebo. Pot apărea alte situaţii precum existenţa unor variabile confundate, regresia către medie, remisia spontană, maturarea, evoluţia ciclică a tulburării etc. Toate acestea pot conduce la o evoluţie favorabilă a unei tulburări (deficienţe). Studiile de caz prezintă aceleaşi neajunsuri. Ele pot fi utile la nivel ştiinţific pentru generarea de ipoteze, dar nu şi pentru susţinerea (confirmarea) acestora. Opiniile experţilor, bazate sau nu pe anumite studii de caz, reprezintă primul pas într-un demers ştiinţific, ce trebuie completat (verificat) prin realizarea de studii empirice. Pseudoştiinţele ignoră acest pas esenţial, preferând utilizarea mărturiilor experţilor şi a datelor provenite din unele studii de caz, pe care le prezintă drept dovezi ştiinţifice de netăgăduit, despre eficienţa unei intervenţii anume.

1.3.5. Extinderea fără temei a concluziilor

Orice program educaţional de metodologia cercetării subliniază ideea că rezultatele ştiinţifice trebuie privite în termenii limitelor pe care le-a avut studiul respectiv. Ideea validităţii concluziilor extrase pe baza rezultatele obţinute într-o anumită cercetare este centrală pentru orice abordare ştiinţifică, de aceea ea a fost abordată şi dezvoltată pe larg în mai multe secţiuni ale acestei lucrări. Pseudoştiinţele nu sunt preocupate de acest aspect. Dimpotrivă, ele tind să nu diferenţieze, de pildă, între studii bazate pe surprinderea mecanismelor schimbării şi studii de tip efficacy sau effectiveness (vezi tabelul 4.4). De asemenea, pentru pseudoştiinţe are puţină relevanţă dacă studiul este unul experimental sau unul non-experimental. Prin urmare, nu ar fi exclus să constatăm că autorii unui simplu studiu comparativ non-experimental ce urmărea relaţia dintre muzica de relaxare şi nivelul anxietăţii de stare, să ajungă la concluzii extravagante, tipice unui demers pseudoştiinţific, precum cel prezentat în caseta 1.3.

Caseta 1.3. Exemplu de extindere neîntemeiată a concluziilor

Diferenţele semnificative statistic înregistrate între cei care au urmat şi cei care nu au urmat şedinţe de meloterapie, indică un nivel mai scăzut al anxietăţii în cazul primului grup. Acest lucru îmbucurător este cauzat de fenomenul de rezonanţă ce apare între compoziţia vibratorie specială a muzicii şi mintea celui care o ascultă, inducând ascultătorului o stare psihică specială, de linişte şi armonie interioară. Muzica, ne pune aşadar, în rezonanţă cu energii benefice din macrocosmos, influenţând benefic atât starea fizică, cât şi pe cea psihică.

1.3.6. Evitarea procesului de peer-review

Publicul tinde să se încreadă mai mult într-o anumită teorie dacă aceasta a fost publicată în reviste de specialitate. Pentru aceasta, ştiinţa apelează la procesul de evaluare colegială, cunoscut sub denumirea generică din limba engleză de peer-review. Cu toate că nu este un mecanism perfect, acest proces este menit tocmai pentru a elimina de la publicare acele articole care au deficienţe metodologice majore şi/sau care prezintă concluzii eronate, ce nu sunt susţinute de datele empirice colectate. În cele mai multe cazuri, pseudoştiinţele ocolesc acest proces, promovându-şi produsele direct, prin mijloace specifice marketingului comercial. Pentru a-şi justifica această decizie, promotorii pseudoştiinţelor acuză revistele de specialitate că promovează ortodoxismul ştiinţific, că dau dovadă de conservatorism şi de rigiditate în politica editorială. Această poziţie de „victimă” poate fi augmentată de enumerarea unor cazuri celebre de erori comise prin procesul de peer-review, conform cărora conceptele prea inovative pentru timpul în care au fost dezvoltate sunt privite cu circumspecţie de către comunitatea ştiinţifică, la fel cum s-a întâmplat şi în cazul teoriei relativităţii a lui Einstein.

1.3.7. Sprijin pentru holism

Un mecanism de autoapărare prezent în cadrul multor pseudoştiinţe este apelul la complexitatea sistemului psihologic. Atunci când teoriile sau enunţurile făcute nu corespund cu datele empirice colectate, auzim mereu explicaţii de genul: lucrurile sunt mult mai complexe şi nu trebuie privite izolat (Lilienfeld et al., 2004). Fie că este vorba de interpretarea unui element dintr-un test proiectiv (care mereu trebuie privit în mod contextualizat, coroborat cu informaţiile din anamneza pacientului, pentru a confirma presupoziţiile avute – n.a.) sau că este vorba despre rezultatele unui studiu privind eficienţa unei tehnici de meditaţie asupra dezvoltării personale, prin apelul la holism avem acelaşi tip de discurs. Dacă datele observate confirmă presupoziţiile avute, înseamnă că tehnica proiectivă sau meditaţia respectivă sunt tehnici valoroase. Dacă datele observate infirmă aşteptările avute, înseamnă doar că „informaţiile oferite de testele proiective trebuie interpretate contextual şi dinamic, niciodată izolat de istoricul pacientului şi de dinamica elementelor din structura proiectivă analizată”, respectiv că „beneficiile meditaţiei au fost deja demonstrate ştiinţific, doar că, în acest caz, o serie de limite prezente în studiul realizat au afectat posibilitatea de a surprinde eficienţa acestei metode terapeutice”.

Holismul primeşte chiar o coloratură spirituală în multe dintre pseudoştiinţele aparţinând medicinei alternative. În multe dintre aceste ştiinţe există trei idei de bază: (a) funcţionarea normală a energiei vitale asigură o stare de sănătate; (b) blocajul fluxului de energie conduce la o serie de afecţiuni; (c) deblocarea fluxului de energie vitală va restabili starea de sănătate (Bayerstein, 1996). De pildă, în acupunctură, acele sunt folosite pentru a debloca anumite canale energetice (meridiane). Dacă utilizarea tehnicii are efect este o dovadă a faptului că s-ar fi reuşit deblocarea canalelor energetice, astfel încât fluxul vital să funcţioneze. În schimb, dacă utilizarea tehnicii nu are eficienţa scontată, semnifică faptul că problema este mult mai serioasă, că blocajul energetic este unul puternic, necesitând un timp şi un efort îndelungat pentru deblocare. Se observă, aşadar, că în spatele acestui îndemn la o abordare holistă se regăseşte aceeaşi problemă a lipsei falsificabilităţii, aceasta fiind principala caracteristică distinctivă între ştiinţă şi pseudoştiinţă.

1.3.8. Sofismul ad antiquitatem

Acest sofism porneşte de la ideea greşită că, dacă o idee a reuşit să supravieţuiască un interval lung de timp, fără a fi abandonată, însemnă că este o idee valoroasă. „Vechii învăţaţi chinezi”, „înţelepciunea pierdută a vechilor civilizaţii” sunt numai câteva dintre formulările care încearcă să adauge forţă unor argumente prezentate, prin rezistenţa acestora în timp. Abordarea New Age a încercat să găsească similarităţi între scrierile de filosofie orientală antice şi descoperirile recente din fizica cuantică. Însă, aşa cum remarca Bayerstein (1996) interpretarea liberă a acestor similitudini se bazează pe acelaşi gen de speculaţii precum cele întâlnite în căutarea de similitudini dintre scrierile lui Nostradamus şi evenimentele petrecute de-a lungul timpului, pornind de la înclinaţia naturală a individului de a căuta semnificaţii pentru un anumit eveniment petrecut mai mult decât ar fi cazul (Hyman, 1977).

Caseta 1.4. Ilustrarea cumulativă a unor elemente descriptive specifice pseudoştiinţelor (adaptare după Marin, 2009)

Eneagrama este un instrument psihologic foarte performant cu originea în înţelepciunea antică ce descrie nouă stiluri sau tipuri de personalitate, de fapt nouă stiluri diferite de a ne trăi viaţa. Ce are unic eneagrama este faptul ca este singurul sistem psihospiritual care descrie personalitatea umană în totalitatea ei, ca un continuum de stări şi niveluri de conştiinţă, dezvăluind misterul stărilor contradictorii pe care le trăim. Este o sinteză a celor mai noi teorii psihologice: teoria personalităţii multidimensionale, teoria relaţiei cu obiectul, teoria actualizării sinelui, dar şi a vechilor tradiţii esoterice. Chiar simbolul eneagramei se crede că este un simbol de origine pitagoreică datorită proprietăţilor sale matematice speciale.

1.3.9. Aserţiuni generale şi/sau exagerate

Tehnicile propuse de o bună parte dintre curentele ezoterice sau dintre abordările pseudoştiinţifice nu sunt unele oarecare, ci unele care neapărat aduc „o schimbare profundă în viaţa ta, o provocare enormă, vor revoluţiona sistemul tău de valori şi te vor ajuta să fii cu adevărat liber”. De exemplu, terapia câmpului gândirii propusă de Callahan (2001) este o formă de psihoterapie considerată a fi pseudoştiinţifică, conform căreia gândurile şi experienţele trăite se transformă într-un câmp al gândirii, în cadrul căruia orice deformare semnifică o problemă emoţională. Pentru a înlătura problemele noastre emoţionale e nevoie să îndreptăm deformarea câmpului gândirii, iar acest lucru se poate face prin mijloace tactile, dacă se apasă asupra anumitor meridiane energetice pentru a restabili echilibrul lui chi (qi – energia vitală în cultura tradiţională chineză). Pe lângă problematica în sine, legată de teoria ezoterică aflată la baza acestei forme de psihoterapie, există şi pretenţia susţinătorilor ei că intervenţia este utilă pentru orice fel de tulburare psihopatologică, ea putând fi aplicată nu numai la adulţi, ci şi la copii sau animale.

Însă nu toate abordările pseudoştiinţifice se rezumă la a oferi aserţiuni extravagante. Dimpotrivă, unele abundă de aserţiuni general valabile sau de aserţiuni aparent valide. În această categorie intră abordările care apelează frecvent la un discurs bazat pe efectul Barnum (aserţiuni general valabile, dar lipsite de valoare predictivă la nivel individual) (Forer, 1949 apud Pelham şi Blanton, 2007). De pildă, dacă cineva vă prezintă rezultatele unui test psihologic, conform cărora aflaţi că „sunteţi o persoană care se simte bine atunci când sunteţi apreciată de către ceilalţi, că uneori aveţi tendinţa de a fi mai critic(ă) cu dvs., că vă frustrează încercările celorlalţi de a vă impune anumite limite sau restricţii, că preferaţi un anumit grad de schimbare în viaţa dvs., dar fără a renunţa la valorile şi principiile care vă definesc ca persoană”, veţi afirma, foarte probabil, că instrumentul utilizat surprinde corect descrierea modului dvs. de a fi. Problema acestui gen de afirmaţii este că este general valabil, prin urmare nefalsificabil, deci neinclus într-o abordare ştiinţifică în psihologie. Acest tip de afirmaţii general valabile conduce adeseori la proliferarea unui discurs ştiinţific de tipul „bunului-simţ”, la care recurg mulţi specialişti în încercarea lor de a oferi interpretări sau explicaţii pentru evenimente/fenomene psihologice pe care nu le cunosc foarte bine. Astfel, revolta tinerilor este mereu un rezultat al nevoii lor nesatisfăcute de a fi trataţi de la egal la egal, ca nişte adulţi, iar problemele emoţionale ale copiilor având părinţii plecaţi la muncă în străinătate au drept sursă deficitul de afecţiune cu care ei se confruntă etc.

O categorie specială de interpretări specifice simţului comun este apelul la semnificaţia simbolică. În Antichitate, Aristotel argumenta că gravitaţia reflectă dorinţa obiectelor de a se întoarce către pământul-sursă, la locul de care aparţin (Rensberger, 1986 apud Pelham şi Blanton, 2007). Desigur, fizica a avansat mult şi a renunţat la acest gen de explicaţii de sorginte animistă. Nu acelaşi lucru se poate spune despre psihologie, care se confruntă încă cu acest gen de interpretări simbolice, chiar dacă nu de sorginte animistă. De pildă, în grafologie, un scris mic şi înghesuit poate fi un semn al reticenţei sau zgârceniei persoanei respective, în timp ce un scris neîngrijit, cu multe erori, reflectă stilul expansiv şi impulsiv de a acţiona. În alte domenii, cum ar fi comunicarea nonverbală, poziţia unui individ cu braţele încrucişate indică opoziţia şi reticenţa acestuia faţă de mesajul transmis, în timp ce unele teorii psihanalitice consideră actele de gelozie nimic altceva decât o expresie a neîncrederii în capacitatea propriei persoane de a rămâne fidel(ă) faţă de partenerul său. La prima vedere, interpretările pot părea plauzibile, însă ele suferă puternic în ceea ce priveşte validitatea lor empirică, predictivă.

1.3.10. Abuzul de limbaj tehnic (specializat)

În încercarea de a se apropia cât mai mult de abordările ştiinţifice, unele tehnici pseudoştiinţifice au împrumutat limbajul şi discursul ştiinţific pentru a-şi expune teoria. De pildă, Herbert et al. (2000; vezi caseta 1.5 mai jos) prezintă modul în care autorii unei alte forme de psihoterapie considerată ca fiind pseudoştiinţifică – EMDR ( Eye Movement Desensitization and Reprocessing) îşi prezintă modelul procesării accelerate a informaţiei ca baza teoretică a intervenţiei într-o manieră ce pare credibilă.

Aşadar, este doar un stereotip faptul că pseudoştiinţele ar respecta patternul holismului şi al căderii în admiraţie pentru filosofia orientală antică. Ele pot disimula foarte bine, utilizând un discurs ştiinţific elevat. De notorietate rămâne farsa jucată de fizicianul Sokal care a reuşit să publice un text fără sens în revista postmodernistă Social text, primind acceptul evaluatorilor de a publica articolul cu titlul original „Transgressing the Boundaries: Towards a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity”, din cadrul căruia este prezentat un mic pasaj ca notă de subsol, păstrând varianta originală a textului, în limba engleză², reluat de Lilienfeld şi Landfield (2008, p. 1225).

Caseta 1.5. Exemplu de abuz în utilizarea unui limbaj tehnic (Herbert et al., 2000, p. 960)

„Receptorii neuronali (potenţialul sinaptic) incluşi în reţelele neuronale respective conţin niveluri diferite ale pragurilor de activare, denumite de la A la Z, în funcţie de valoarea adaptivă a informaţiei encodate. Se presupune că reţelele neuronale ţintă Z au valori prea ridicate ale pragurilor de activare, ceea ce conduce la imposibilitatea conectării acestor reţele la alte reţele ce conţin informaţii cu valoare adaptivă. Cele din urmă pot fi activate mai uşor, datorită valorii scăzute a pragurilor de activare. Astfel, potenţialul sinaptic este diferit, pentru fiecare tip de afect encodat în diferite reţele neuronale (pragurile de activare fiind cele mai ridicate pentru acele reţele neuronale care encodează trăirile afective asociate evenimentului traumatic – n.a.)… Prin intermediul EMDR, pragul de activare a receptorilor neuronali din reţele scade, putându-se stabili conexiuni cu alte reţele ce conţin informaţie adaptivă, ale căror prag de activare neuronală este mai scăzut”.

1.3.11. Ideea evoluţiei/superiorităţii adepţilor

Abordarea ştiinţifică nu conţine în discursul său referiri de ordin calitativ cu referire la adepţii uneia sau alteia dintre teoriile ştiinţifice. Unele pseudoştiinţe tind să facă o asemenea diferenţă între cei care îmbrăţişează teoriile lor şi cei care nu cred în aceste idei. Primii sunt cei care se consideră „evoluaţi spiritual”, „deschişi spre adevăr şi spre a surprinde esenţa Universului”, „pregătiţi pentru progres” „integraţi spiritual pe calea cunoaşterii sinelui profund, dincolo de orice iluzie a lumii materiale”. Ceilalţi se află încă la un nivel „inferior”, „nepregătiţi să facă pasul spre progresul spiritual”, „prea rigizi şi dogmatici, reducţionişti”, „incapabili să sesizeze complexitatea universului şi legăturile ascunse, esenţele ultime”.

1.3.12. Absenţa conexiunilor cu teoriile anterioare şi cu celelalte ştiinţe

În abordarea ştiinţifică, discursul se construieşte pas cu pas, pornind de la teoriile deja existente, aducându-li-se acestora corecţii, completări sau noi perspective pe baza unei analize critice. Aceasta deoarece pentru a fi considerată ca un progres în cunoaştere, o teorie ar trebui să explice nu numai aspectele noi, ci să analizeze (integreze) modelele mai vechi din prisma noii teorii. În multe dintre abordările pseudoştiinţifice lipseşte această conexiune cu teoriile anterioare. Apare în schimb ideea că abordarea este una revoluţionară, ce necesită noi paradigme asupra realităţii. Chiar dacă asemenea situaţii au apărut rar şi în domeniul ştiinţific (vezi trecerea la teoria relativităţii a lui Einstein), ele apar mult mai frecvent ca aserţiuni în justificarea unor construcţii teoretice din domeniul pseudoştiinţelor.

În plus, un atu important al unei teorii ştiinţifice este nu numai conexiunea cu teorii anterioare din domeniu, ci şi conexiuni dovedite ştiinţific cu alte ştiinţe. În acest sens teoria szondiană a genelor pulsiunilor şi a destinului este vetustă dacă ne raportăm la rezultatele obţinute din cercetările genetice, lipsind fundamentarea biologică pentru o asemenea teorie.

Aşadar, în pofida dezvoltării extraordinare a interesului pentru psihologie, este nevoie de multă atenţie din partea comunităţii ştiinţifice psihologice de a nu cădea pradă abordărilor de tip pseudoştiinţific. Nevoia societăţii contemporane de a găsi explicaţii psihologizante pentru o serie de evenimente şi situaţii cu care se confruntă avantajează, paradoxal, abordările de tip pseudoştiinţific, îndeosebi ca urmare a câtorva dintre caracteristicile acestora: (a) oferirea de explicaţii post eveniment prin intermediul unor teorii nefalsificabile; (b) mantaua holismului şi a legăturii cu spiritualitatea; (c) accentul pus pe confirmare prin apelul la opinii şi cazuri particulare, ce sunt mult mai uşor de obţinut decât dovezile experimentale.

1. Deşi cererea de servicii psihologice este în creştere la nivel mondial, trebuie menţionat faptul că ritmul de creştere al cererii este sub cel de creştere a ofertei de servicii psihologice, fapt reflectat prin tendinţa de scădere a nivelului de salarizare pentru psihologi (Saeman, 1998), de creştere a şomajului în rândul tinerilor absolvenţi de psihologie (Knapp şi Keller, 2001) şi de creştere a numărului de psihologi care au o opinie defavorabilă despre această profesie şi care i-au în considerare o schimbare a domeniului de activitate (Knapp şi Keller, 1998 apud Henriques şi Sternberg, 2004).

2. „In mathematical terms, Derrida’s observation relates to the invariance of the Einstein field equation… under nonlinear space-time diffeomorphisms (self-mappings of the space-time manifold that are infinitely differentiable but not necessarily analytic)… In this way, the infinite-dimensional invariance group erodes the distinction between observer and observed; the p of Euclid and G of Newton, formally thought to be constant and universal, are now perceived in their ineluctable historicity; and the putative observer becomes fatally decentered, disconnected from any epistemic link to a space-time point that can no longer be defined by geometry alone.”