F. Scott Fitzgerald

Cei frumoşi şi blestemaţi

Traducere din limba engleză şi note de Ciprian Şiulea

 POLIROM
2012

F. Scott Fitzgerald, The Beautiful and Damned

Copyright © 1922 by Charles Scribner’s Sons

All rights reserved

© 2008, 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3102-5

ISBN PDF: 978-973-46-3103-2

ISBN print: 978-973-46-2792-9

Pe copertă: Georges Barbier (1882-1932), Bucuria zilei, 1920

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANCIS SCOTT KEY FITZGERALD (1896-1940) s-a născut în St. Paul, Minnesota. A publicat primul roman, This Side of Paradise (Dincoace de paradis; Polirom, 2005), în 1920, an în care s-a căsătorit cu Zelda Sayre, ea însăşi scriitoare. S-a bucurat de la bun început de o imensă popularitate, dar şi de recunoaştere critică, fiind considerat unul dintre cei mai importanţi reprezentanţi ai „generaţiei pierdute“. Capodopera sa, The Great Gatsby (Marele Gatsby; Polirom, 2002, 2007, 2011), a apărut în anul 1925. Următorul mare roman, Tender Is the Night (Blîndeţea nopţii; Polirom, 2001, 2009), a fost publicat în 1934. În 1999, suplimentul literar al ziarului The Washington Post a declarat Marele Gatsby al doilea mare roman în limba engleză al secolului XX, după Ulise, de James Joyce. Fitzgerald a mai scris The Love of the Last Tycoon (Dragostea ultimului magnat, publicat postum în 1941) şi este autorul mai multor volume de povestiri, printre care Tales of the Jazz Age (Povestiri din epoca jazzului, 1922), All the Sad Young Men (Toţi aceşti tineri trişti, 1926), Babylon Revisited and Other Stories (publicat în 1960 şi tradus în colecţia „Biblioteca Polirom“ cu titlul Un diamant cît Hotelul Ritz şi alte povestiri, 2006). La Editura Polirom a mai apărut volumul de povestiri Strania poveste a lui Banjamin Button şi alte întîmplări din epoca jazzului (2009), a cărui ecranizare a fost distinsă cu trei premii Oscar, trei premii BAFTA şi a obţinut cinci nominalizări la Globul de Aur.

Învingătorii aparţin prăzii.

Anthony Patch

Cartea întîi

CAPITOLUL I

ANTHONY PATCH

În 1913, cînd Anthony Patch avea douăzeci şi cinci de ani, trecuseră deja doi ani de cînd ironia, Sfîntul Duh al acestei ultime perioade, pogorîse, cel puţin teoretic, asupra lui. Ironia era suprema lustruire a pantofului, perierea ultimei scame, un fel de „Ce bine!“ intelectual – şi totuşi, la începutul acestei povestiri el nu depăşise încă faza sensibilităţii exagerate. Acum, cînd îl vedeţi prima dată, Anthony se întreabă adesea dacă nu cumva este lipsit de onoare şi puţin nebun, o ruşinoasă şi obscenă pojghiţă sclipind pe suprafaţa lumii ca o pată de ulei pe un lac limpede, aceste momente alternînd, desigur, cu cele în care se consideră mai degrabă un tînăr excepţional, foarte rafinat, bine adaptat mediului său şi, într-un fel, mai important decît orice alt om pe care îl cunoaşte.

Aceasta era starea lui normală, care îl făcea vesel, plăcut şi foarte atrăgător în ochii bărbaţilor inteligenţi şi ai oricărei femei. În această stare el credea că, într-o zi, va înfăptui un lucru subtil, tăcut, pe care cei aleşi îl vor considera măreţ, pentru ca apoi să se alăture stelelor mai modeste ale unui paradis nebulos, incert, aflat undeva între moarte şi nemurire. Pînă la momentul acestei isprăvi, însă, rămînea Anthony Patch – nu portretul unui bărbat, ci o personalitate distinctă şi dinamică, încăpăţînată, dispreţuitoare, dominatoare – un bărbat care era conştient că onoarea nu poate exista, şi totuşi avea onoare, care înţelegea sofismul curajului, şi totuşi era curajos.

UN BĂRBAT VREDNIC ŞI ÎNZESTRATUL SĂU FIU

Faptul că era nepotul lui Adam J. Patch îi dădea lui Anthony aceeaşi senzaţie de siguranţă socială pe care ar fi avut-o dacă i-ar fi descoperit pe cruciaţii europeni în arborele său genealogic. Era inevitabil; în ciuda exemplului celor din Virginia şi Boston, o aristocraţie bazată exclusiv pe bani implică în mod necesar posesia unei averi.

Adam J. Patch, cunoscut şi sub numele de „Apucatul“1, părăsise ferma tatălui său din Tarrytown încă din ’61, pentru a se înrola într-un regiment de cavalerie din New York. Întors din război maior, dăduse iama pe Wall Street şi, în mijlocul agitaţiei, fumului, ovaţiilor şi răutăţii, strînsese vreo 75 de milioane de dolari.

Asta îi mobiliză energiile pînă la 57 de ani. În acel moment se hotărî, după un atac grav de scleroză, să-şi dedice restul vieţii renaşterii morale a lumii. Deveni un reformator printre alţi reformatori. Rivalizînd cu eforturile grandioase ale lui Anthony Comstock, după care fusese botezat nepotul său, administră o serie de upercuturi şi lovituri la corp băuturii, literaturii, viciului, artei, doctoriilor minune şi teatrelor de duminică. Mintea lui, sub influenţa acelui mucegai care îi afectează, pînă la urmă, aproape pe toţi, dădu frîu liber întregii indignări a vîrstei. Dintre braţele unui fotoliu aflat în biroul său din Tarrytown, perora împotriva acestui temut duşman ipotetic, imoralitatea, o campanie care continuă timp de 15 ani, pe parcursul cărora el se arătă a fi un monomaniac turbat, deosebit de enervant şi insuportabil de plictisitor. Anul în care începe această poveste îl găsi epuizat; campania lui devenise haotică; 1861 se infiltra, încet, în 1895; gîndurile lui fugeau adesea înspre Războiul Civil, uneori spre soţia şi fiul său morţi, foarte rar către nepotul său, Anthony.

Adam Patch se însurase devreme cu o doamnă anemică de vreo 30 de ani, Alicia Withers, care îi aduse 100 000 de dolari şi o excelentă intrare în mediile bancare din New York. Rapid şi oarecum năbădăios, ea îi născu un fiu şi, parcă devitalizată complet de măreţia acestei performanţe, se pierdu de atunci încolo în umbra spaţioasei camere a copilului. Băiatul, Adam Ulysses Patch, deveni un obişnuit al cluburilor, cunoscător al bunelor maniere şi călăreţ profesionist – la uluitoarea vîrstă de 26 de ani începu să-şi scrie memoriile, sub titlul Societatea New Yorkului, aşa cum am cunoscut-o. La vestea conceperii acestor memorii editorii se repeziră cu ofertele, dar cum după moartea lui ele se dovediră a fi extrem de prolixe şi insuportabil de plictisitoare, nu reuşiră să fie tipărite nici măcar într-o ediţie limitată.

Playboy-ul de pe Fifth Avenue se căsători la 22 de ani. Soţia sa era Henrietta Lebrune, „contralta societăţii din Boston“, iar singurul copil al cuplului a fost botezat, la cererea bunicului său, Anthony Comstock Patch. Cînd s-a dus la Harvard, „Comstock“ a dispărut într-un iad adînc al uitării, pentru a nu mai apărea niciodată.

Tînărul Anthony avea o poză cu tatăl şi mama sa împreună – atît de des se uitase la ea în copilărie încît aceasta căpătase impersonalitatea mobilei, însă oricine intra în dormitorul lui o privea cu interes. Înfăţişa un dandy al anilor ’90, zvelt şi arătos, stînd lîngă o doamnă înaltă, brunetă, cu manşon şi un început de crinolină. Între ei era un băieţel cu bucle lungi, castanii, îmbrăcat într-un costum de catifea, ca lordul Fauntleroy. Acesta era Anthony la cinci ani, în anul morţii mamei sale.

Amintirile lui despre „contralta societăţii din Boston“ erau nebuloase şi muzicale. Era o doamnă care cînta, cînta, cînta, în camera de muzică din casa lor din Washington Square – uneori înconjurată de musafiri, bărbaţii stînd înţepeniţi pe marginea canapelelor, cu braţele încrucişate, iar femeile cu mîinile în poală, vorbind din cînd în cînd în şoaptă cu bărbaţii şi întotdeauna aplaudînd animat şi murmurînd admirativ după fiecare cîntec –, însă adesea cînta doar pentru Anthony, în italiană sau franceză sau într-un dialect groaznic, ciudat, despre care ea îşi imagina că e limba negrilor din Sud.

Amintirile lui despre spilcuitul Ulysses, primul american care purtase revere răsfrînte, erau mult mai vii. După ce Henrietta Lebrune Patch „se alăturase altui cor“, după cum spunea din cînd în cînd fostul ei soţ cu o voce răguşită, tatăl şi fiul trăiseră alături de bunicul lui Anthony în Tarrytown. Ulysses venea în fiecare zi în camera lui, rostind cuvinte plăcute, ameţitoare, uneori cîte o oră întreagă. Îi promitea tot timpul expediţii de vînătoare şi pescuit şi excursii în Atlantic City, „oh, cît de curînd“; dar nici una din ele nu se concretiză. O excursie au făcut totuşi; cînd Anthony avea 11 ani au mers în Anglia şi Elveţia, iar acolo, în cel mai bun hotel din Lucerna, tatăl său muri transpirînd abundent, gemînd şi strigînd că nu are aer. Cuprins de groază şi disperare, Anthony fu adus înapoi în America, împreună cu o uşoară melancolie care nu avea să-l mai părăsească pentru tot restul vieţii.

TRECUTUL ŞI PERSOANA EROULUI

La 11 ani moartea îl îngrozea. În intervalul a şase ani tulburători părinţii săi muriseră, iar bunica lui se stinsese treptat, imperceptibil, pînă cînd, pentru prima oară de cînd se căsătorise, persoana ei deţinu timp de o zi o supremaţie de netăgăduit asupra propriei camere de desen. Astfel că pentru Anthony viaţa era o luptă cu moartea, care pîndea la fiecare colţ. Îşi formă obiceiul să citească în pat, ca o concesie făcută imaginaţiei lui ipohondre – lucrul ăsta îl liniştea. Citea pînă cînd obosea şi de multe ori adormea cu lumina aprinsă.

Distracţia lui favorită pînă la 14 ani era colecţia de timbre, enormă şi aproape exhaustivă, cum numai un băiat o poate face – bunicul său considera, prosteşte, că îl învaţă geografie. Astfel că Anthony coresponda cu vreo şase firme de „Timbre şi monede“, şi rareori poşta nu aducea şi oferte strălucitoare de timbre sau un nou album filatelic – mutarea la nesfîrşit a achiziţiilor dintr-un album în altul exercita asupra lui o fascinaţie misterioasă. Timbrele erau cea mai mare fericire a lui şi se încrunta nerăbdător la oricine l-ar fi întrerupt cînd se juca cu ele; îi devorau în fiecare lună banii de buzunar, iar noaptea stătea treaz meditînd la varietatea şi minunatele lor culori.

Pînă la 16 ani trăise aproape exclusiv în sine însuşi, un băiat tăcut, complet neamerican, căruia contemporanii săi îi inspirau o uimire politicoasă. Ultimii doi ani îi petrecuse în Europa cu un profesor particular, care îl convinsese că Harvard era totul; i-ar „deschide uşi“, ar fi un tonic extraordinar, i-ar oferi nenumăraţi prieteni devotaţi şi altruişti. Aşa că se duse la Harvard – era singura variantă logică pentru el.

Indiferent faţă de sistemul social, locui o vreme singur şi nefrecventat într-o cameră înaltă din Beck Hall – un băiat zvelt, negricios, de înălţime medie, cu o expresie timidă şi sensibilă a gurii. Alocaţia lui lunară era mai mult decît generoasă. Puse bazele unei biblioteci, cumpărînd de la un bibliofil itinerant ediţii princeps din Swinburne, Meredith şi Hardy, precum şi o scrisoare olografă, îngălbenită şi ilizibilă a lui Keats, despre care află mai tîrziu că îi fusese vîndută la un preţ enorm. Deveni un dandy desăvîrşit şi adună o colecţie mai degrabă jenantă de pijamale de mătase, cămăşi de noapte din brocart şi cravate prea extravagante pentru a fi purtate; astfel gătit, se plimba prin faţa oglinzii sau stătea întins în fotoliul său de la fereastră, privind în curte şi percepînd difuz acea zarvă enormă şi copleşitoare de care el părea că nu va avea niciodată parte.

În ultimul an îşi dădu seama că, în chip destul de ciudat, dobîndise o anumită poziţie în anul lui. Află că era privit ca un fel de personaj romantic, un învăţat, un sihastru, un munte de erudiţie. Asta îl amuză, dar, în secret, îi făcea plăcere – începu să iasă, la început cîte puţin, apoi foarte des. Fu primit în The Pudding2. Bău calm, după toate regulile tradiţiei. Se spuse despre el că, dacă n-ar fi venit la facultate atît de tînăr, ar fi „realizat multe“. În 1909, cînd absolvi, avea doar 20 de ani.

Plecă din nou în străinătate – de data asta la Roma, unde cochetă pe rînd cu arhitectura şi pictura, luă lecţii de vioară şi scrise cîteva sonete italiene oribile, conţinînd meditaţiile închipuite ale unui călugăr din secolul al XIII-lea despre bucuriile vieţii contemplative. Cunoscuţii lui de la Harvard ştiau că e la Roma, şi aceia dintre ei care călătoreau în străinătate în acel an îl căutară şi descoperiră împreună cu el, de-a lungul multor excursii la lumina lunii, multe părţi ale oraşului care erau mai vechi decît Renaşterea, şi chiar mai vechi decît republica. Maury Noble, din Philadelphia, de exemplu, rămase două luni şi, împreună, descoperiră farmecul aparte al femeilor latine şi avură minunata senzaţie de a fi tineri şi liberi într-o civilizaţie care era foarte bătrînă şi liberă. Nu puţine cunoştinţe ale bunicului său îl vizitară şi, dacă ar fi dorit, ar fi putut să devină o persona grata în cercurile diplomatice – descoperea că e din ce în ce mai înclinat către convivialitate, dar acea veche stinghereală a adolescenţei şi timiditatea care decurgea din ea încă îi dominau atitudinea.

Se întoarse în America în 1912, din cauza uneia din bolile subite ale bunicului său, iar după o discuţie extrem de obositoare cu bătrînul în permanentă convalescenţă decise să abandoneze, pînă la moartea bunicului, ideea de a trăi permanent în străinătate. După o îndelungată căutare închirie un apartament pe 52nd Street şi părea să se fi liniştit.

În 1913, procesul de adaptare a lui Anthony Patch la univers era pe sfîrşite. Evoluase, fizic, faţă de primii ani de universitate – era încă prea slab, dar umerii i se lăţiseră, iar faţa lui negricioasă îşi pierduse expresia speriată de pînă atunci. Se autodisciplina în taină şi părea întotdeauna ca scos din cutie – prietenii lui au spus răspicat că niciodată nu i-au văzut părul răvăşit. Avea nasul prea ascuţit; gura lui era una dintre acele nefericite oglinzi ale dispoziţiei, alungindu-se vizibil în momentele de nefericire, dar ochii lui albaştri erau fermecători, fie sclipind de inteligenţă, fie pe jumătate închişi într-o expresie melancolic amuzată.

Deşi unul dintre bărbaţii cărora le lipseşte acea simetrie a trăsăturilor esenţială pentru idealul arian, era totuşi considerat arătos – mai mult, era foarte curat, în aparenţă şi în realitate, avînd acea curăţenie specială pe care o împrumută frumuseţea.

APARTAMENTUL IREPROŞABIL

Lui Anthony i se părea că Fifth Avenue şi Sixth Avenue erau cei doi stîlpi ai unei scări gigantice întinzîndu-se din Washington Square pînă în Central Park. Venind dinspre centru înspre 52nd Street pe platforma unui autobuz cu etaj, avea întotdeauna senzaţia că urcă, una după alta, treptele periculoase ale unei scări, iar cînd autobuzul se oprea icnind la propria lui treaptă, simţea ceva înrudit cu uşurarea în timp ce păşea de pe metalul indiferent pe trotuar.

După asta nu trebuia decît să meargă jumătate de cvartal pe 52nd Street, pe lîngă o familie corpolentă de case maronii – şi într-o clipită era sub tavanul înalt al sufrageriei lui spaţioase. Ceea ce era întru totul satisfăcător. Aici începea viaţa, pînă la urmă. Aici dormea, îşi lua micul dejun, citea şi se distra.

Clădirea în sine era întunecată ca aspect, construită la finele anilor ’90; ca răspuns la cererea tot mai mare de apartamente mici, fiecare etaj fusese remodelat complet şi închiriat pe bucăţi. Dintre cele patru apartamente de la etajul al doilea, al lui Anthony era cel mai bun.

Livingul avea un frumos tavan înalt şi trei ferestre mari care dădeau spre priveliştea plăcută a 52nd Street. Dotările sale îl făceau greu de încadrat într-o anumită perioadă; nu era nici rigid, nici prea încărcat, nici prea gol, nici decadent. Nu mirosea nici a tutun, nici a tămîie – era înalt, de un bleu pal. În jurul unei canapele largi din cea mai moale piele maro plutea, ca o ceaţă, somnolenţa. Un paravan chinezesc înalt, lăcuit, decorat cu pescari geometrici şi vînători pictaţi în negru cu auriu crea, într-un colţ, un alcov pentru un fotoliu voluminos, străjuit de o veioză portocalie cu picior. În interiorul şemineului, grătarul pătrat era înnegrit de cărbune.

După ce treceai prin sufragerie, care, datorită faptului că Anthony nu lua decît micul dejun acasă, era doar o splendidă promisiune, şi printr-un coridor destul de lung, ajungeai în inima şi miezul apartamentului – dormitorul şi baia lui Anthony.

Amîndouă erau imense. Sub tavanul primului, chiar şi patul mare, cu baldachin părea de dimensiuni modeste. Pe podea, un covor extravagant din catifea purpurie mîngîia picioarele lui goale. În contrast cu aspectul impozant al dormitorului, baia era veselă, luminoasă, foarte comodă şi chiar uşor glumeaţă. Pe pereţi erau fotografiile înrămate a patru frumuseţi celebre ale artei dramatice a momentului: Julia Sanderson în Fata din soare, Ina Claire în Fata quaker-ului, Billie Burke în Fata Vezi-ţi-de-treaba-ta şi Hazel Dawn în Doamna Roz. Între Billie Burke şi Hazel Dawn atîrna o fotografie reprezentînd o vastă întindere de zăpadă, dominată de un soare rece, extraordinar – aceasta, pretindea Anthony, simboliza duşul rece.

Cada, echipată cu un ingenios suport pentru cărţi, era joasă şi largă. Dulapul încastrat în peretele de lîngă ea gemea de lenjerie, suficientă pentru trei bărbaţi, şi de o întreagă generaţie de cravate. Pe podea nu vedeai vreo cîrpă amărîtă, ci chiar un covor gros, la fel de moale precum cel din dormitor, care aproape că făcea masaj picioarelor ude ieşite din cadă…

Una peste alta, o cameră magică – era uşor să ţi-l imaginezi pe Anthony îmbrăcîndu-se acolo, aranjîndu-şi freza impecabilă acolo, de fapt, făcînd totul, în afara dormitului şi mîncatului. Baia aceasta era mîndria lui. Simţea că, dacă ar fi fost îndrăgostit, ar fi pus acolo poza ei, cu faţa spre cadă, astfel încît să poată sta acolo, printre aburii liniştitori ai apei fierbinţi, uitîndu-se la ea şi meditînd afectuos şi senzual la frumuseţea ei.

DE NECLINTIT

Curăţenia apartamentului era păstrată de un servitor englez care avea numele remarcabil, aproape teatral de potrivit, de Bounds3, şi al cărui profesionalism era ştirbit doar de faptul că purta gulere moi. Dacă ar fi fost numai Bounds-ul lui Anthony, acest defect ar fi fost remediat urgent, însă era şi Bounds-ul a încă doi domni din cartier. De la opt pînă la unsprezece dimineaţa era numai al lui Anthony. Sosea cu poşta şi gătea micul dejun. La nouă şi jumătate trăgea de marginea cuverturii lui Anthony şi rostea cîteva cuvinte destul de bombastice – Anthony nu şi-a amintit niciodată care erau acelea şi bănuia, mai degrabă, că erau depreciative; apoi servea micul dejun pe o măsuţă în camera de zi, făcea patul şi, după ce întreba cu o oarecare ostilitate dacă mai e ceva de făcut, se retrăgea.

Cel puţin o dată pe săptămînă Anthony se ducea, dimineaţa, să se întîlnească cu bancherul său. Venitul său era de aproape 7 000 de dolari pe an, dobînda banilor moşteniţi de la mama sa. Bunicul lui, care nu-i permisese niciodată propriului său fiu să depăşească o alocaţie generoasă, considera că această sumă era suficientă pentru nevoile tînărului Anthony. De fiecare Crăciun îi trimitea o obligaţiune de 500 de dolari, pe care Anthony de obicei o vindea, dacă era posibil, fiind întotdeauna puţin strîmtorat, deşi nu foarte.

Vizitele la bancherul său variau de la cozerii semisociale pînă la discuţii despre siguranţa investiţiilor de 8%, iar lui Anthony îi făceau întotdeauna plăcere. Clădirea mare a băncii părea să-l pună în legătură cu marile averi a căror solidaritate o respecta şi să-l asigure că era îndrumat cum trebuie de ierarhia finanţelor. Aceşti oameni grăbiţi îi dădeau aceeaşi senzaţie de siguranţă ca şi gîndul la averea bunicului său – chiar mai mult, pentru că cea din urmă aducea, cumva, mai mult cu un împrumut pe termen nelimitat pe care lumea îl acorda rectitudinii morale a lui Adam Patch, pe cînd banii de aici păreau mai degrabă să fi fost luaţi şi ţinuţi prin forţele de nestăpînit şi remarcabilele realizări ale voinţei; în plus, păreau bani într-un mod mult mai clar şi explicit.

Chiar dacă Anthony nu prea reuşea să facă economii, venitul lui i se părea suficient. Într-o bună zi, desigur, va avea multe milioane; între timp, scopul lui în viaţă era elaborarea teoretică a unor eseuri despre papii Renaşterii. Asta îi aducea aminte de conversaţia pe care o avusese cu bunicul său imediat după întoarcerea de la Roma.

Sperase să-şi găsească bunicul mort, dar aflase, dînd telefon din port, că Adam Patch era din nou mai bine – îşi ascunse dezamăgirea şi a doua zi se duse la Tarrytown. La opt kilometri de gară, taxiul intră pe o alee foarte bine îngrijită, şerpuind printr-un veritabil labirint de ziduri şi garduri de sîrmă ghimpată care păzeau proprietatea – asta, spunea lumea, era din cauză că se ştia foarte bine că, dacă socialiştii s-ar fi dezlănţuit, unul dintre primii oameni pe care i-ar fi asasinat ar fi fost bătrînul Cross Patch.

Anthony întîrziase şi venerabilul filantrop îl aştepta într-o verandă închisă cu sticlă, unde se uita, pentru a doua oară, peste ziarele de dimineaţă. Secretarul său, Edward Shutttleworth – care, înainte de renaşterea sa, fusese cartofor, proprietar de bar şi, în general, certat cu legea –, îl introduse pe Anthony în încăpere, arătînd înspre salvatorul şi binefăcătorul său ca şi cum ar fi prezentat un tezaur de o incomensurabilă valoare.

Dădură mîna, arborînd un aer grav.

— Mă bucur atît de mult că te simţi mai bine, spuse Anthony.

Bătrînul Patch, cu o expresie de parcă n-ar fi trecut decît o săptămînă de cînd îl văzuse pe Anthony ultima oară, îşi scoase ceasul.

— A întîrziat trenul?

Era iritat că trebuise să-l aştepte. Trăia nu numai sub efectul iluziei că în tinereţe îşi tratase afacerile curente cu cea mai mare scrupulozitate, respectîndu-şi fiecare angajament pînă la ultima virgulă, dar era şi ferm convins că aceasta era cauza directă şi principală a succesului său.

— A întîrziat de multe ori luna asta, remarcă el cu o umbră de reproş blînd în voce.

Apoi, după un lung oftat, spuse:

— Stai jos.

Anthony îl privi pe bunicul său cu acea uimire tăcută pe care i-o provoca de fiecare dată cînd ofta în felul acela. Faptul că acest bătrîn slab şi nu foarte inteligent poseda o asemenea putere încît, în ciuda ziarelor de scandal, cetăţenii republicii pe care nu ar fi putut să-i cumpere direct sau indirect cu greu ar fi reuşit să populeze White Plains4 părea la fel de greu de crezut ca şi faptul că odată fusese un bebeluş rozaliu.

Intervalul celor 75 de ani ai săi acţionase asemenea unor foale magice – primul sfert de secol îl umpluse de viaţă, iar ultimul o supsese pe toată înapoi. Îi supsese obrajii, pieptul şi grosimea braţelor şi a picioarelor. Îi luase, tiranic, dinţii, unul după celălalt, îi lăsase ochii mici suspendaţi în orbitele vineţii, îi smulsese firele de păr şi îl făcuse din gri alb în unele locuri, din roz galben în altele – schimbîndu-i culorile cu nepăsare, ca un copil care încearcă o cutie de vopsele. Apoi, prin trupul şi sufletul lui, îi atacase creierul. Îi trimisese transpiraţii nocturne, lacrimi şi spaime fără motiv. Despicase puternica lui normalitate în credulitate şi suspiciune. Din materialul brut al entuziasmului său tăiase zeci de obsesii mărunte, dar agresive; energia lui fusese redusă la capriciile unui copil răsfăţat, iar voinţa sa de putere fusese înlocuită cu aspiraţia puerilă şi prostească pentru un tărîm al harpelor şi psalmilor pe pămînt.

După prudentul schimb de amabilităţi, Anthony simţea că se aştepta de la el să-şi declare intenţiile – şi, în acelaşi timp, o sclipire din ochii bătrînului îl avertiza să nu deschidă, deocamdată, subiectul stabilirii sale în străinătate. Ar fi preferat ca Shuttleworth să aibă suficient tact încît să iasă din cameră – Anthony îl detesta –, dar secretarul se instalase liniştit într-un fotoliu şi împărţea atenţia ochilor săi obosiţi între cei doi Patch.

— Acum, că eşti aici, ar trebui să faci ceva, spuse bunicul încet, să realizezi ceva.

Anthony aşteptă să termine de vorbit despre „să laşi ceva în urma ta“. Apoi sugeră:

— Mă gîndeam – mi se pare că lucrul la care mă pricep, poate, cel mai bine e să scriu…

Adam Patch tresări, imaginîndu-şi un poet al familiei, cu părul lung şi trei amante.

— …istorie, termină Anthony.

— Istorie? Istoria a ce? A Războiului Civil? A Revoluţiei?

— Nu, domnule. O istorie a Evului Mediu.

Exact atunci îi venise ideea unei istorii a papilor Renaşterii, scrisă dintr-un nou unghi. Totuşi, era bucuros că spusese „a Evului Mediu“.

— A Evului Mediu? De ce nu a propriei tale ţări? Ceva ce cunoşti?

— Păi, am trăit atît de mult în străinătate…

— Nu-mi dau seama de ce-ar trebui să scrii despre Evul Mediu. Evul Întunecat, aşa i se spunea. Nimeni nu ştie ce s-a întîmplat şi nimănui nu-i pasă, cu excepţia faptului că s-a terminat.

Mai vorbi cîteva minute despre inutilitatea unor astfel de informaţii, amintind, desigur, despre inchiziţia spaniolă şi „corupţia mănăstirilor“. Apoi:

— Crezi că vei reuşi să lucrezi în New York – sau măcar ai intenţia de a lucra?

Spusese ultimele cuvinte cu un cinism vag, aproape imperceptibil.

— Ei bine, da, domnule, sigur.

— Cînd va fi gata?

— Păi, înainte trebuie făcut un plan, înţelegi – şi multe lecturi preliminare.

— Credeam că ai deja suficiente lecturi.

Conversaţia se smuci de la sine către un final abrupt cînd Anthony se ridică şi, privindu-şi ceasul, aminti faptul că avea o întîlnire cu bancherul său în acea după-amiază. Intenţionase să stea cîteva zile cu bunicul său, dar era obosit şi iritat de interogatoriul dur şi nu îşi dorea să fie supus unei pioase şi subtile intimidări. Spuse că avea să revină în cîteva zile.

Totuşi, acestei întîlniri îi datora ideea că a lucra în mod permanent e ceva normal. În anul care se scursese de atunci făcuse mai multe liste bibliografice, încercase chiar unele titluri de capitole şi structurări ale lucrării pe perioade, dar în momentul de faţă nu exista nici măcar un singur rînd scris şi nici nu părea probabil să existe vreodată. Nu făcea nimic – dar, în ciuda a ceea ce se crede de obicei despre scriitori, reuşea să se delecteze cu cărţi ce nu erau deloc mediocre.

DUPĂ-AMIAZĂ

Era octombrie 1913, în mijlocul unei săptămîni cu zile plăcute, în care soarele întîrzia în intersecţii şi atmosfera era atît de calmă, încît părea cîntărită de frunzele fantomatice care se scuturau. Era plăcut să stai lîngă fereastra deschisă, terminînd un capitol din Erewhon5. Era plăcut să caşti în voie, să arunci cartea pe o masă şi să mergi alene, fredonînd, pe coridor spre baie.

„La… tine…, fru-moa-să doamnă“,

cînta în timp ce deschidea robinetul.

„Ochii… mei… privesc;

Pentru… tine…, fru-moa-să doaaamnă,

Inima… mea… plînge…“

Ridică vocea ca să acopere zgomotul apei curgînd în cadă şi, privind la fotografia lui Hazel Dawn de pe perete, aşeză o vioară imaginară pe umăr şi o mîngîie blînd cu un arcuş fantomatic. Prin buzele închise scotea un murmur despre care avea impresia că seamănă cu sunetul unei viori. După un timp, mîinile lui încetară să se rotească şi se duseră spre cămaşă, pe care începură s-o descheie. Dezbrăcat şi adoptînd o postură atletică, precum omul care îndoaie fiare la circ, se privi cu o oarecare satisfacţie în oglindă, întrerupîndu-se pentru a încerca apa cu piciorul. După ce reglă un robinet şi mormăi de plăcere, se strecură înăuntru.

Odată obişnuit cu temperatura, se relaxă, moţăind satisfăcut. După ce termina baia urma să se îmbrace fără grabă şi să meargă pe Fifth Avenue spre Ritz, unde trebuia să ia masa cu doi dintre cei mai apropiaţi prieteni, Dick Caramel şi Maury Noble. După aceea el şi cu Maury urmau să meargă la teatru – Caramel probabil se ducea acasă pentru a lucra la cartea lui, care trebuia să fie gata curînd.

Anthony era bucuros că el nu mergea acasă să lucreze la cartea lui. Ideea de a sta la birou şi de a invoca nu doar cuvinte în care să îmbrace gînduri, ci şi gînduri demne de a fi îmbrăcate în cuvinte – totul era absurd de departe de ceea ce îşi dorea.

Ieşind din baie, se dichisi cu atenţia meticuloasă a unui bijutier. Apoi se duse în dormitor, unde, în timp ce fluiera o melodie neclară şi ciudată, se plimbă încoace şi încolo încheind nasturi, potrivindu-şi hainele şi bucurîndu-se de catifelarea caldă a covorului de sub picioarele sale.

Îşi aprinse o ţigară şi aruncă băţul de chibrit pe fereastra deschisă, apoi înţepeni cu ţigara la cîţiva centimetri de gură – care rămăsese puţin căscată. Ochii lui erau aţintiţi asupra unei pete aprinse de culoare de pe acoperişul unei case din josul străzii.

Era o fată într-un furou roşu, cu siguranţă din mătase, care îşi usca părul în soarele încă fierbinte al după-amiezii tîrzii. Fluieratul lui se stinse în aerul înţepenit al camerei; mai făcu un pas precaut spre fereastră, avînd senzaţia subită că fata e foarte frumoasă. Pe parapetul de piatră de lîngă ea era o pernă de aceeaşi culoare ca şi furoul, pe care îşi sprijinea ambele mîini în timp ce privea spre trotuarul însorit, unde Anthony putea auzi copiii jucîndu-se.

O privi cîteva minute. Ceva fusese stîrnit în el, ceva ce nu se datora mirosului cald al după-amiezii sau vioiciunii triumfătoare a roşului. Simţea insistent că fata era frumoasă – apoi, dintr-odată, înţelese: era din cauza distanţei, nu una rară şi preţioasă a sufletului, dar care era totuşi distanţă, chiar dacă măsurată în metri tereştri. Între ei erau acoperişurile, aerul de toamnă şi vocile îndepărtate. Şi totuşi, pentru o secundă greu de explicat, care poza pervers în timpul însuşi, sentimentele lui se apropiară de adoraţie mai mult decît în timpul celui mai pasional sărut din viaţa lui.

Termină cu îmbrăcatul, găsi un papion negru şi îl potrivi cu grijă în oglinda cu trei laturi din baie. Apoi, cedînd unui impuls, se întoarse repede în dormitor şi privi din nou pe fereastră. Femeia se ridicase în picioare; îşi aruncase părul pe spate şi el putu să o vadă în întregime. Era grasă, de vreo 35 de ani, cît se poate de banală. Plescăind din buze, se întoarse în baie şi reluă pieptănarea părului.

„La… tine…, fru-moa-să doamnă“,

cîntă încet,

„Ochii… mei… privesc…“

Apoi, cu o ultimă mişcare a periei care lăsă o suprafaţă irizată de strălucire pură, ieşi din baie şi din apartament şi o luă pe Fifth Avenue, spre Ritz-Carlton.

TREI BĂRBAŢI

La ora 7 seara, Anthony şi prietenul său Maury Noble stau la o masă din colţ pe terasa răcoroasă. Maury Noble seamănă leit cu o pisică uriaşă, zveltă şi impunătoare. Ochii îi sunt înguşti şi predispuşi la clipiri prelungite, continue. Are părul moale şi drept, ca şi cum ar fi fost lins de o posibilă – şi, în acest caz, herculeeană – pisică-mamă. Pe vremea cînd Anthony era la Harvard, Maury era considerat cel mai aparte personaj din anul său, cel mai strălucit şi cel mai original – deştept, liniştit şi printre cei aleşi.

Acesta e bărbatul pe care Anthony îl consideră cel mai bun prieten al său. Dintre toate cunoştinţele lui, acesta este singurul bărbat pe care îl admiră şi, într-o măsură mai mare decît îi place s-o recunoască, îl invidiază.

Sînt bucuroşi că s-au întîlnit acum – ochii li se umplu de căldură pe măsură ce află noutăţile, după o scurtă despărţire. Prezenţa celuilalt îi relaxează, le induce o nouă stare de seninătate; în spatele feţei absurde de pisică, Maury Noble nu e deloc genul care toarce. Iar Anthony, de obicei neliniştit ca focurile vii de pe o comoară, acum e calm.

Au început una dintre acele conversaţii alerte pe care numai bărbaţii sub 30 de ani sau cei foarte stresaţi le pot purta.

ANTHONY: E 7. Unde e Caramel? (Nerăbdător) Mi-aş dori să finalizeze odată acel roman interminabil. Am răbdat de foame mai mult…

MAURY: Are un nou titlu. Amantul demon – nu-i rău deloc, hmm?

ANTHONY: (Interesat) Amantul demon? O, „femei plîngînd“… Nu – nu e prea rău! Nu e rău deloc – nu crezi?

MAURY: Destul de bun. Cît ziceai că e?

ANTHONY: Şapte.

MAURY: (Ochii i se îngustează – nu neplăcut, dar exprimînd o uşoară dezaprobare) M-a scos din minţi acum cîteva zile.

ANTHONY: Cum?

MAURY: Cu obiceiul ăla de a lua notiţe.

ANTHONY: Şi pe mine. Se pare că spusesem cu o seară înainte ceva ce lui i se părea interesant pentru roman, dar uitase ce – aşa că se lua de mine. Zicea: „Nu poţi să te concentrezi un pic?“. Şi eu ziceam: „Mă plictiseai de moarte. Cum să-mi mai amintesc?“.

(MAURY rîde fără zgomot, printr-un fel de destindere calmă şi apreciativă a trăsăturilor sale.)

MAURY: Dick nu vede neapărat mai mult decît alţii. Doar că poate să pună pe hîrtie mai mult din ce vede.

ANTHONY: Acest talent impresionant…

MAURY: O, da. Impresionant!

ANTHONY: Şi energia – o energie bine direcţionată, plină de ambiţie. E atît de interesant – atît de extraordinar de stimulator şi incitant. Adesea ţi se taie răsuflarea cînd eşti cu el.

MAURY: O, da.

(Linişte, iar apoi:)

ANTHONY: (Cu faţa lui trasă, oarecum nesigură cînd exprimă o convingere fermă) Dar nu o energie de neînfrînt. Într-o bună zi, puţin cîte puţin, energia lui se va pierde şi talentul lui impresionant se va duce odată cu ea, lăsînd din el doar o caricatură de bărbat, agitat, egoist şi limbut.

MAURY: (Rîzînd) Uite cum stăm şi ne asigurăm unul pe celălalt că micul Dick e mai puţin pătrunzător decît noi. Şi pun pariu că el simte o anumită superioritate de partea lui – inteligenţa creatoare faţă de inteligenţa critică şi toate astea.

ANTHONY: O, da. Dar se înşală. Are tendinţa să se arunce într-un milion de entuziasme prosteşti. Dacă n-ar fi faptul că trebuie să fie plin de realism şi, ca atare, să adopte hainele cinicului, ar fi… ar fi la fel de credul ca un şef de organizaţie religioasă studenţească. E un idealist. O, da. Crede că nu e, pentru că a respins creştinismul. Îţi aminteşti cum era în facultate? Înghiţea autori cu totul, unul după altul, idei, tehnică şi personaje, Chesterton, Shaw, Wells, pe fiecare la fel de uşor ca pe cel de dinainte.

MAURY: (Încă reflectînd la ultima remarcă pe care o făcuse) Îmi amintesc.

ANTHONY: Aşa e. Adorator înnăscut de fetişuri. Arta, de exemplu…

MAURY: Hai să comandăm. El o să…

ANTHONY: Sigur. Să comandăm. I-am spus…

MAURY: Uite că vine. Fii atent… o să se ciocnească de chelner. (Ridică degetul ca pe un semnal – îl ridică de parcă ar fi o gheară moale şi prietenoasă) Iată-te, Caramel.

O VOCE NOUĂ: (Aprins) Bună, Maury. Bună, Anthony Comstock Patch. Ce mai face nepotul bătrînului Adam? Încă te mai vînează fetele de măritat, hmm?

Ca înfăţişare, RICHARD CARAMEL e scund şi atrăgător – va fi chel la 35 de ani. Are ochi gălbui – unul din ei uimitor de limpede, celălalt opac precum o baltă noroioasă – şi o frunte bombată, ca a unui copil din benzile desenate. E bombat şi în alte locuri – burtica e bombată profetic, cuvintele par să i se bombeze în gură, chiar şi buzunarele hainei lui sînt bombate, ca prin contaminare, de atîtea programe, orare şi tot felul de hîrtii mototolite – pe acestea îşi ia notiţe în timp ce solicită linişte cu ochii lui galbeni diferiţi şi cu gesturi ale mîinii stîngi rămase libere.

Cînd ajunge la masă, dă mîna cu ANTHONY şi MAURY. Este unul dintre acei oameni care dau mîna invariabil, chiar şi cu oameni de care s-au despărţit doar cu o oră în urmă.

ANTHONY: Salut, Caramel. Mă bucur c-ai venit. Aveam nevoie de puţină distracţie.

MAURY: Ai întîrziat. Te-ai întrecut cu poştaşul pe stradă? Tocmai îţi făceam praf caracterul.

DICK: (Privindu-l avid pe ANTHONY cu ochiul limpede) Ce spuneai? Mai zi o dată şi-o să-mi iau notiţe. Am tăiat 3 000 de cuvinte din Partea întîi în după-amiaza asta.

MAURY: Nobil estet. Şi eu care turnam alcool în mine.

DICK: Nu mă îndoiesc. Pun pariu că staţi aici de o oră vorbind despre băutură.

ANTHONY: Încă n-am căzut laţi, imberbul meu băiat.

MAURY: Şi nu plecăm niciodată acasă cu doamne pe care le întîlnim cînd sîntem machiţi.

ANTHONY: Una peste alta, amicii noştri de pahar sînt caracterizaţi de o anumită distincţie superioară.

DICK: Acel gen deosebit de stupid care se laudă că sînt „trosniţi“! Problema e că voi amîndoi trăiţi în secolul al XVIII-lea. Şcoala Bătrînului Gentleman Englez. Bea liniştit pînă cazi sub masă. Nu te distra niciodată. O, nu, asta nu se face.

ANTHONY: Asta e din Capitolul şase, pun pariu.

DICK: Mergeţi la teatru?

MAURY: Da. Ne propunem să ne petrecem seara meditînd adînc asupra problemelor vieţii. Chestia se numeşte, scurt, „Femeia“. Bănuiesc că o să „merite“.

ANTHONY: Dumnezeule! Asta o să fie? Hai să mergem iar la Follies.

MAURY: M-am săturat de ea. Am văzut-o de trei ori. (Către DICK) Prima oară am ieşit după primul act şi am găsit un bar extraordinar. Cînd ne-am întors, am greşit teatrul.

ANTHONY: Am avut o lungă dispută cu un tînăr cuplu speriat despre care credeam că stă pe locurile noastre.

DICK: (Ca şi cum ar vorbi cu sine însuşi) Cred că, după ce mai scriu un roman şi o piesă de teatru, poate şi o carte de povestiri, o să fac şi o comedie muzicală.

MAURY: Ştiu – cu versuri intelectuale pe care n-o să le asculte nimeni. Şi toţi criticii vor mormăi şi vor geme despre „Ce bună era vechea Pinafore6“. Iar eu voi continua să strălucesc ca un personaj minunat de lipsit de sens într-o lume lipsită de sens.

DICK: (Pompos) Arta nu e lipsită de sens.

MAURY: Este, prin ea însăşi. Şi nu este, prin faptul că încearcă să facă viaţa să nu mai fie astfel.

ANTHONY: Cu alte cuvinte, Dick, te produci în faţa unei mari săli pline de fantome.

MAURY: Oricum, fă un spectacol ca lumea.

ANTHONY: (Către Maury) Dimpotrivă, eu aş zice că, lumea fiind fără sens, de ce să mai scrii? Chiar încercarea de a-i da un sens e lipsită de sens.

DICK: Ei bine, chiar admiţînd asta, fii un pragmatist rezonabil şi acceptă instinctul de a trăi al unui om sărac. Ai vrea ca toţi să creadă aceste porcării sofiste?

ANTHONY: Mda, cred că da.

MAURY: Nu, domnule! Eu cred că toţi oamenii din America, în afara unei mii alese cu grijă, ar trebui obligaţi să accepte un sistem moral foarte rigid – romano-catolic, de exemplu. Nu de morala convenţională mă plîng. Mă plîng mai degrabă de ereticii mediocri care adoptă descoperirile rafinamentului şi afectează o libertate morală la care inteligenţa lor nu îi îndreptăţeşte cîtuşi de puţin.

(Aici vine supa, iar ceea ce ar fi urmat să spună MAURY nu se va şti niciodată.)

NOAPTEA

După aceea vizitară un speculant de bilete şi obţinură, la un preţ piperat, locuri la noua comedie muzicală Marea distracţie. Aşteptară cîteva minute în foaierul teatrului să vadă intrînd publicul premierei. Erau haine de operă, cu nenumărate blănuri şi mătăsuri viu colorate; erau bijuterii atîrnînd de gîturi şi braţe, cercei albi şi roz; o mulţime de voaluri de mătase sclipitoare, prinse de nenumărate pălării, de asemenea de mătase; pantofi aurii, roşii, arămii sau de un negru strălucitor; coafurile înalte, bine strînse ale multor femei şi părul lins, pomădat al bărbaţilor îngrijiţi – mai presus de toate, erau curgerea, şoaptele, chicotele, vîrtejurile şi mişcările sacadate ale acestei mări voioase de oameni purtîndu-şi apele sclipitoare înspre lacul artificial al rîsetelor…

După spectacol se despărţiră – Maury mergea la dans la Sherry’s, iar Anthony se ducea acasă, la culcare.

Îşi făcu drum cu greu prin mulţimea de seară din Times Square, pe care scena cursei de care7 şi miile ei de sateliţi o făceau deosebit de frumoasă şi strălucitoare, dînd trecătorilor o senzaţie de sărbătoare. În jurul lui Anthony se învîrteau figuri, un caleidoscop de fete, urîte, urîte ca moartea – prea grase, prea slabe, totuşi plutind în acest aer de toamnă ca şi cum ar fi plutit în propria lor răsuflare, caldă şi pasională, care umplea noaptea. Cu toată vulgaritatea lor, se gîndi el, aici păreau vag şi subtil misterioase. Inhală precaut, umplîndu-şi plămînii cu parfum şi cu mirosul deloc neplăcut al ţigărilor. Prinse privirea unei frumuseţi brunete care stătea singură într-un taxi. În lumina slabă, ochii ei sugerau noaptea şi culoarea violetelor, iar el retrăi pentru o clipă scena îndepărtată şi pe jumătate uitată de după-amiază.

Doi evrei tineri trecură pe lîngă el; vorbeau tare şi din cînd în cînd îşi întindeau gîturile, aruncînd priviri scurte şi dispreţuitoare. Erau îmbrăcaţi în costumele foarte strîmte care formau atunci una din mode; gulerele ridicate erau închise peste mărul lui Adam; purtau ghetre gri şi ţineau măciuliile bastoanelor cu mănuşi cenuşii.

Trecu pe lîngă o doamnă bătrînă şi copleşită, pe care doi bărbaţi o purtau între ei ca pe un coş cu ouă; îi explicau minunile din Times Square, vorbind atît de agitat încît bătrîna doamnă, încercînd să fie atentă la amîndoi, îşi smucea capul încontinuu, ca o hîrtie rostogolită de vînt. Anthony prinse o frîntură din conversaţia lor:

— Uite Astor-ul, mama!

— Uite cursa de care…

— Pe aici am fost azi. Ba nu, pe acolo!

— Doamne Sfinte…!

— N-ai mai văzut aşa ceva în viaţa ta.

Şi Anthony recunoscu, şuierînd pe lîngă umărul său, una dintre marile vorbe de duh ale acelui an:

— Şi io îi zic, zic io…

Taxiurile treceau grăbite pe lîngă el şi rîsul, rîsul răguşit ca al unei ciori, se auzea tare şi nesfîrşit, împreună cu murmurul de dedesubt al metroului, iar peste toate pîlpîirile luminoase, aprinderea şi stingerea luminilor, luminile insulare ca nişte perle, unduind în bare şi cercuri strălucitoare şi în forme monstruoase, groteşti, erau uimitor decupate pe cer.

Pătrunse recunoscător în liniştea care adia ca un vînt întunecat dinspre o străduţă lăturalnică şi trecu pe lîngă o brutărie-restaurant în geamurile căreia o duzină de pui prăjiţi se învîrteau încet pe o ţepuşă mecanică. Dinspre intrare venea miros de aluat, fierbinte şi roz. Urma o farmacie cu miros de medicamente şi bicarbonat de sodiu şi o aromă plăcută dinspre standul de cosmetice; apoi o spălătorie chinezească, încă deschisă, plină de aburi şi pufăituri, mirosind a proaspăt şi, cumva, a galben. Toate acestea îl deprimau; ajungînd la colţul lui Sixth Avenue se opri la o tutungerie şi începu să se simtă mai bine – tutungeria era veselă, iar omenirea într-o ceaţă albastră, îngăduindu-şi un lux…

Ajuns acasă, fumă o ultimă ţigară stînd în întuneric, în faţa ferestrei deschise de la stradă. Pentru prima dată după mai mult de un an simţea că se bucură cu adevărat de New York. Era ceva aspru în această plăcere, ceva sudist. Un oraş singuratic, însă. El, care crescuse singur, învăţase în ultimul timp să evite solitudinea. În ultimele cîteva luni avusese grijă, cînd nu avea nimic planificat pentru seară, să se grăbească înspre unul dintre cluburile lui şi să găsească pe cineva acolo. Ah, exista aici o singurătate…

Ţigara lui, al cărei fum acoperea faldurile fine ale perdelei cu vîrtejuri albicioase, străluci pînă cînd ceasul bisericii Sf. Ana din apropiere bătu ora 1 pe un ton plîngăreţ, dar plăcut. Trenul suspendat care trecea la o jumătate de cvartal mai încolo făcu să se audă un ropot de tobe – iar dacă s-ar fi aplecat pe fereastră ar fi văzut garnitura, ca un vultur flămînd, urcînd curba întunecoasă din colţ. Îi amintea de un roman fantastic citit de curînd, în care oraşele erau bombardate din trenuri aeriene, şi, pentru un moment, îşi imagină că Washingtonul declarase război Central Park-ului şi că aceasta era o ameninţare a Nordului, încărcată de violenţă şi moarte subită. Dar după ce trenul trecu, fantezia se şterse; rămase doar un foarte slab răpăit de tobe – apoi un vultur planînd în depărtare.

Se auzeau clopotele şi zgomotul stins al claxoanelor de pe Fifth Avenue, dar strada lui era liniştită, iar el era la adăpost de orice ameninţare a vieţii, pentru că aici era uşa sa, culoarul lung şi dormitorul protector – siguranţă deplină! Becul de afară care îi lumina fereastra putea fi confundat la această oră cu luna, însă era mai strălucitor şi mai frumos decît ea.

FLASHBACK ÎN PARADIS

Frumoasa, care se năştea din nou la fiecare o sută de ani, se aşeză într-un fel de sală de aşteptare exterioară străbătută de rafale de vînt alb şi, uneori, de cîte o stea foarte grăbită. Stelele clipeau prietenos spre ea, iar vîntul îi răsfira neîncetat părul. Era de necuprins, pentru că, în ea, sufletul şi spiritul erau una – frumuseţea trupului era esenţa sufletului ei. Ea era acea unitate căutată de filosofi de-a lungul multor secole. Stătea în această sală de aşteptare exterioară a vîntului şi a stelelor de o sută de ani, împăcată în propria contemplare.

Pînă la urmă ajunse la cunoştinţa ei că urma să se nască din nou. Oftînd, începu o lungă conversaţie cu o voce a vîntului alb, o conversaţie care dură multe ore şi din care pot să reproduc aici doar un fragment.

FRUMOASA: (Cu buzele de-abia mişcîndu-i-se şi ochii, ca de obicei, întorşi înăuntru, asupra ei înseşi) Încotro va trebui să călătoresc acum?

VOCEA: Spre o nouă ţară – un tărîm pe care nu l-ai mai văzut pînă acum.

FRUMOASA: (Iritată) Mi-e silă să pătrund în aceste noi civilizaţii. Cît de lungă îmi va fi şederea de această dată?

VOCEA: Cincisprezece ani.

FRUMOASA: Şi care este numele acestui loc?

VOCEA: Este cel mai bogat, cel mai extraordinar tărîm de pe pămînt – un tărîm ai cărui înţelepţi sînt doar cu puţin mai înţelepţi decît cei mai înceţi la minte; un tărîm în care domnitorii au minţi de copil mic, iar legiuitorii cred în Moş Crăciun; în care femeile urîte îi domină pe bărbaţii puternici…

FRUMOASA: (Uimită) Cum?

VOCEA: (Foarte deprimată) Da, e un spectacol cu adevărat trist. Femei cu bărbii groase şi nasuri diforme se plimbă toată ziua spunînd „Fă asta!“ şi „Fă cealaltă!“, şi toţi bărbaţii, chiar cei foarte avuţi, se supun fără să protesteze femeilor lor, la care se referă sonor cu „doamna Cutare“ sau „nevasta“.

FRUMOASA: Dar nu poate fi adevărat! Pot înţelege, desigur, supunerea lor faţă de femeile fermecătoare – dar faţă de femeile grase? Faţă de cele uscate? Faţă de femei cu faţa scofîlcită?

VOCEA: Chiar aşa.

FRUMOASA: Iar eu? Ce şanse voi avea eu?

VOCEA: Va fi „cu atît mai interesant“, ca să folosesc această expresie.

FRUMOASA: (După o pauză nemulţumită) De ce nu pe vechiul tărîm, cel al strugurilor şi al oamenilor amabili, sau pe tărîmul corăbiilor şi mărilor?

VOCEA: Ne aşteptăm ca în curînd să devină foarte ocupate.

FRUMOASA: Ah!

VOCEA: Viaţa ta pe pămînt va dura, ca de obicei, cît intervalul dintre două priviri pline de înţeles într-o oglindă mundană.

FRUMOASA: Ce voi fi? Spune-mi!

VOCEA: La început ne gîndiserăm să te duci de data asta ca actriţă de film, dar, pînă la urmă, nu e recomandabil. Vei fi deghizată de-a lungul celor cincisprezece ani ai tăi în ceea ce se cheamă „o fatî di soşietate“.

FRUMOASA: Ce e asta?

(Un nou sunet se aude în vînt, care trebuie interpretat, pentru scopurile noastre, ca zgomotul făcut de VOCE în clipa cînd se scarpină în cap.)

VOCEA: (După un timp) E un fel de aristocrată închipuită.

FRUMOASA: Închipuită? Ce înseamnă „închipuit“?

VOCEA: Şi asta vei descoperi pe acest tărîm. Vei vedea că multe sînt închipuiri. De asemenea, vei face tu însăţi multe lucruri închipuite.

FRUMOASA: (Placid) Totul sună atît de vulgar.

VOCEA: Nici pe jumătate atît de vulgar cît este. Vei fi cunoscută în timpul celor cincisprezece ani ai tăi ca o fată de viaţă, emancipată, nebună după jazz şi vampă. Vei dansa dansuri noi cu exact atîta graţie cu cîtă le dansai pe cele vechi.

FRUMOASA: (În şoaptă) Voi fi plătită?

VOCEA: Da, ca de obicei – prin dragoste.

FRUMOASA: (Cu un rîs uşor, care tulbură doar pentru o clipă imobilitatea buzelor sale) Şi îmi va plăcea să se spună că sînt nebună după jazz?

VOCEA: (Sobră) O să-ţi placă enorm.

(Dialogul se termină aici, cu FRUMOASA stînd în continuare liniştită, stelele încremenite într-un extaz admirativ, iar vîntul, alb şi nestăpînit, adiindu-i prin păr.

Toate acestea se întîmplaseră cu şapte ani înainte ca Anthony să stea în faţa ferestrei de la stradă a apartamentului său, ascultînd clopotele de la Sf. Ana.)

1. În original „Cross Patch“, expresie din engleza veche folosită pentru a desemna o persoană capricioasă sau violentă; patch, în engleză, înseamnă „petic“.

2. The Hasty Pudding Theatricals, asociaţie dramatică foarte veche a studenţilor de la Harvard, dintre ai cărei membri s-au recrutat mulţi oameni de succes în showbiz sau alte domenii; primirea în asociaţie presupunea anumite ritualuri de iniţiere, printre care şi consumul de alcool.

3. În engleză, bound înseamnă obligat, dependent, legat; bound servant desemna, în trecut, o persoană cu un statut între sclav şi servitor, asemănător aceluia de iobag.

4. Oraş din statul New York, cu o populaţie de aproximativ 60 000 de locuitori, probabil mult mai mică pe vremea lui Fitzgerald.

5. Roman al scriitorului englez Samuel Butler (1612-1680).

6. HMS Pinafore, comedie muzicală de mare succes de la sfîrşitul secolului al XIX-lea, care s-a jucat în peste 500 de spectacole consecutive la Opera Comică din Londra.

7. Panou electric instalat la începutul secolului XX în New York, înfăţişînd o scenă din Roma antică şi avînd menirea de a atrage atenţia asupra reclamelor luminoase din jur; era extrem de spectaculos pentru acea perioadă, mai ales pentru că simula mişcarea prin stingerea şi aprinderea becurilor din care era realizat, atrăgînd spectatori în fiecare seară.