Attila Bartis, A nyugalom

Copyright © 2001 by Attila Bartis

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM,

pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6968-4

ISBN PDF: 978-973-46-6969-1

ISBN print: 978-973-46-6927-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Christian Schad (1894-1982), Maika, 1992, ulei pe pânză (detaliu) © VISARTA, Bucureşti, 2017

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ATTILA BARTIS s-a născut în 1968, la Târgu Mureş, şi este unul dintre cei mai importanţi prozatori maghiari contemporani. A debutat în 1995, cu romanul Plimbarea (Polirom, 2008), tradus în 1999 în limba germană. În 1998 a publicat volumul de nuvele A kéklő pára (Aburul albăstriu), urmat în 2001 de romanul Tihna, care a inspirat drama Anyám, Kleopátra (2002; Mama mea, Cleopátra), şi de volumul de nuvele A Lázár apokrifek (2005; Apocrifele lui Lazăr). De-a lungul carierei i-au fost decernate distincţii literare importante: Premiul Déry Tibor (1997), Premiul Márai Sándor (2002) şi Premiul Attila József. Attila Bartis este cunoscut şi datorită pasiunii pentru arta fotografică, una dintre cele mai cunoscute expoziţii ale sale fiind Moştenirea Engelhard. În 2010 a publicat albumul foto A csöndet úgy (Liniştea aşa).

Înmormântarea fusese stabilită pentru sâmbătă, la ora unsprezece, deşi aş fi dorit să mai aştept măcar câteva zile, poate ar fi sosit şi Eszter, dar nu şi-au asumat prelungirea congelării, nici măcar la suprapreţ, femeia de la birou a invocat noile reglementări şi m-a întrebat de ce n-o incinerez, e mai ieftin şi mult mai practic, în felul ăsta aş putea opta pentru un termen care să convină tuturor membrilor familiei, la care i-am răspuns că nu-mi incinerez mama, atunci mai bine să fie sâmbăta, şi am achitat în avans preţul unui loc pentru trei zile în camera frigorifică, mi-a dat o factură, a notat în registrul celor de la transport că şapte sute patru/cu sicriu/sâmbăta/Kerepesi, apoi mi-a pus în faţă nişte hârtii şi mi-a arătat cu pixul unde trebuie să semnez.

De altfel, când femeia de la birou îmi recomandase incinerarea, am rămas puţin descumpănit, mi-am amintit de istericele demonstraţii de gimnastică ale mamei, uite, aşa se ridică toţi, îmi spunea, apoi, rezemându-se de spătarul scaunului Thonet aflat lângă pat, îmi arăta cum se ridică morţii în cuptor, văzuse la televizor cu câteva luni în urmă un film documentar, iar de atunci, aproape în fiecare dimineaţă, îmi tot turuia treaba asta, în timp ce eu îi spuneam: linişteşte-te, mamă, n-o să te incinerez, ai grijă să nu-ţi verşi ceaiul, dar peste câteva zile începea din nou, cum că incinerarea e o treabă păgână, ştiam că-i era teamă că morţii incineraţi nu vor învia, şi, la drept vorbind, îmi convenea acest lucru, pentru că-n afurisita asta de viaţă niciodată n-avusese de-a face cu Dumnezeu. La un moment dat încercase chiar să mă oblige să jur că n-o să ajungă la crematoriu, că-mi interzice s-o incinerez, iar eu i-am răspuns că nu jur, har Domnului mai poate umbla, să se ducă la notariat, de acolo primeşte o hârtie oficială că ea nu poate fi incinerată, aşa că abia atunci s-a potolit, pentru că de cinşpe ani îi era groază să iasă din casă.

Deci mi-o imaginasem pentru o secundă cum se ridică, dar deja fără să se rezeme de spătarul scaunului Thonet, apoi mi-am amintit de Eszter, că poate totuşi o să vină, pentru că aş fi dorit să vadă trupul stafidit, degetele crispate cu unghiile roase pân’ la sânge în ultima noapte, cu cele şapte inele comemorative, de la inelul comemorativ primit pentru Julieta stagiunii, la cel oferit de prietenii poeziei şi până la inelul comemorativ al Festivalului de la Moscova, de pe care se tocise de mult stratul de aur, vopsindu-i în verde sau negru degetele, în funcţie de metalul din care fuseseră confecţionate: aramă sau aluminiu. Aş fi vrut să-i vadă părul galben ca paiul, năclăit de atâta fixativ, pe care de la un an la altul vopseaua se întindea tot mai neuniform şi prin care se putea zări deja pielea capului de culoarea cenuşii, sânii din nou ţepeni din cauza rigidităţii cadaverice, pe care odinioară, abia după o lună jumate de alăptat, îşi pusese sare, ca nu cumva să se scofâlcească sfârcurile, dar cel mai mult aş fi dorit să-i vadă privirea moartă, acea privire care nu se deosebea cu nimic de cea vie, ale cărei licăriri albastre începând de sâmbătă vor lumina adâncul unui mormânt gol care o aşteaptă de cinşpe ani, asta pentru că nu i-au putut închide ochii.

Nu se punea problema necrologului, n-avea nici un rost, pentru că deja de un deceniu şi jumătate nu mai avea nici o cunoştinţă, nemaivorbind că n-am vrut ca în afară de Eszter să mai vină cineva la Cimitirul Kerepesi. De altfel, detest necrologurile, în sertarul mamei găsisem vreo treizeci. Au uitat să-i şteargă numele de pe lista de protocol, astfel că poştaşul îi adusese unul până şi acu’ doi ani, iar ea îl citea cât era ziulica de mare – bietul Winkler, deşi ce Harpagon excelent fusese, păi nu-i cumplită viaţa asta, că până şi astfel de actori deosebiţi, că nu există excepţie? Oribil. Pur şi simplu, oribil. Să nu uiţi asta, băiete, azi Winkler, mâine, tu. Nu există pardon.

Uneori le scotea pe toate din sertar şi le înşira pe masa de birou, unul lângă celălalt, de parcă şi-ar fi făcut o pasienţă. De cât le tot pipăise erau deja unsuroase, asemenea cărţilor din care ghiceau ţigăncile, diferenţa fiind că pe astea se putea citi mult mai exact data morţii, la fel, că înmodtragicşineaşteptat sau că dupăolungăşigreasuferinţă. Ore întregi, în timp ce-şi sorbea ceaiul de mentă, tot aranja foile cu chenar negru, le grupa în ordine cronologică, în funcţie de vârsta sau tocmai după apartenenţa confesională.

Protestanţii trăiesc în medie cu şase ani jumate mai puţin decât noi. Asta totuşi nu-i întâmplător. Aşa ceva nu-i deloc întâmplător, băiete, îmi spunea.

Fără îndoială că ai dreptate, mamă, dar acum trebuie să lucrez, îi spuneam, iar ea se-ntorcea în camera ei şi socotea din nou cine trăieşte mai mult.

În duminica precedentă plecasem în provincie să susţin o lectură. Acceptam aceste invitaţii nu neapărat pentru onorariul primit, cât mai ales din cauza nevoii de aer. Am făcut cumpărături, i-am pregătit mâncare, apoi am încuiat-o în casă, auzind acel cândvii chiar după ce răsucisem a doua oară cheia în broască.

Mă grăbesc, mamă, cel târziu mâine seară, supa e în frigider, nu uita s-o încălzeşti, iar peste noapte stinge televizorul, am repetat, dar deja uşii ferecate cu cele două zăvoare mari de protecţie, peste care, pe dinăuntru, ea îi mai punea şi două lanţuri de siguranţă, din punctul ei de vedere nu fără motiv, la fel cum tot din punctul ei de vedere nu fără motiv ţinea în casă extinctor, substanţe dezinfectante şi un seif Wertheim, şi tot nu fără motiv mă punea săptămâni la rând să-i deschid corespondenţa, asta după ce văzuse la televizor ce mai rămăsese dintr-un prim-ministru sau primar în momentul deschiderii plicurilor.

Ferfeniţe, băiete, au arătat un morman de ferfeniţe în jurul mesei de birou, îmi spunea şi se grăbea la veceu, de parcă propriu-zis m-ar fi rugat să-i deschid corespondenţa numai pentru că pe ea o trecea pipi. Apoi, într-o noapte, a bătut la uşa camerei mele, s-a oprit în prag, pentru că atunci când eram acasă nu intra niciodată, şi mi-a spus, ştiu bine, cu fumul ăsta de ţigară vrei să mă omori, iar eu i-am spus că voi aerisi de-ndată, mamă, dar ea nu s-a mişcat din prag.

Care-i problema, mamă, am întrebat-o.

Ştii tu bine. Să nu-mi mai citeşti scrisorile. Asta-i viaţa mea, propria mea viaţă, nu-ţi permit, înţelegi? Iar eu i-am spus că bine, în viitor n-am să le mai deschid, dar acum chiar că-i cazul să te culci, pentru că-i trecut de trei, iar în ultimele luni deja nu i-am mai scris scrisori.

M-am dus pe jos până la gară, comod, abia treizeci de minute, aveam nevoie de plimbare. Înainte de a merge undeva, chiar şi numai până la magazin, întotdeauna făceam o plimbare bună, dădeam un tur prin Parcul Muzeului sau primprejurul imobilului, asta ca să mă pregătesc pentru propoziţiile care nu se termină cu mamă. Sau şi mai exact: trebuia să mă pregătesc nu numai pentru altfel de propoziţii, dar şi pentru altfel de gesturi, pentru o altfel de inspirare a aerului. Întotdeauna primele câteva minute erau un fel de pământ al nimănui, pentru că timp de cinşpe ani anotimpurile au urmat unele după altele, a revărsat Dunărea şi s-a făcut ţăndări un imperiu al ruşinii între cândvii şi undeaifost. Totul s-a întâmplat între cândvii şi undeaifost: brokerii au întemeiat religii noi şi contabilii specializaţi în întocmirea bilanţului au rescris Apocalipsul Sfântului Ioan, tornadele au primit numele cântăreţelor, iar cutremurele, numele politicienilor, cinşpe premiinobelpentrupace au ajuns la destinaţie şi tot atâtea bătrâne au evadat cu o barcă de pe ultima insulă a leproşilor din lume. Între un singur cândvii şi undeaifost au intrat în vigoare trei legi cu caracter social şi şi-au început activitatea trei sute de sateliţi artificiali, în Asia trei limbi au fost declarate moarte, iar în Chile, din cauza surpărilor intervenite la nişte mine, au dispărut trei mii de deţinuţi politici. De la cândvii şi până la undeaifost a dat faliment cel mai apropiat magazin non-stop, un escroc a mişunat prin tot cartierul, în calitate de încasator, vechiul poştaş a orbit din cauza alcoolului metilic adăugat în votca de contrabandă, iar toată mizerie din canalul principal a ieşit la suprafaţă cu puterea unui gheizer. Dar tot între aceste două întrebări, portarul imobilului şi-a snopit în bătaie propria-i fiică, până când i-a murit embrionul din burtă, asta pentru că Emőke, o copilă de paişpe ani, a spus că ea-l iubeşte sincer pe nenea profesor de sport şi nu vrea să avorteze, iar tatăl ei îi aplicase prima lovitură în burtă când mama mă întrebase cândvii, iar pe când am ajuns acasă de la Eszter, minţind că am fost la un concert, Emőke suportase deja prima ei operaţie.

Am decis că din moment ce mi-am asumat lectura în faţa publicului, voi suporta totul până la capăt, la urma urmei invitaţia o acceptasem de bunăvoie. Prin urmare, dacă o să-mi pună întrebări am să răspund, în definitiv omul este invitat la o bibliotecă sătească tocmai să i se pună întrebări: de ce scrie, la ce anume lucrează în prezent, dacă este mulţumit cu rezultatele obţinute până acum sau a sperat mai mult? Chiar îmi notasem pe o bucată de hârtie câteva răspunsuri prefabricate, asta ca să nu-mi bat capul acolo, pentru că sunt destul de lent, răspunsurile pe care le improvizez sunt în general pline de stângăcii, de altfel s-a întâmplat deja să-mi vină să mor de ruşine când am acceptat să particip la o emisiune TV transmisă în direct, în care reportera îi tot iscodea pe cei trei scriitori, iar când mi-a venit rândul şi a trebuit să povestesc de ce anume scriu, mă gândeam numai la faptul că mama stă în faţa televizorului, îşi bea ceaiul de mentă, apoi când ajung acasă mă întreabă: undeaifostbăiete. Atunci, în cadrul emisiunii transmise-n direct spusesem că scrisul este sinuciderea laşilor, dar deja în secunda următoare mi-am şi dat seama că n-ar fi trebuit să spun una ca asta, iar reportera m-a şi pus repede la punct, cum că ea ar putea enumera pe loc scriitori, cât pentru un dicţionar, pentru care sinuciderea a însemnat, totuşi, mai degrabă frânghia sau trenul marfar, şi din momentul acela a vorbit numai cu ceilalţi doi confraţi, care fără îndoială au avut răspunsuri mult mai chibzuite, iar eu am stat mut treizeci de minute în lumina orbitoare a reflectorului, de parcă aş fi stat în banca măgarilor din cauza unei propoziţii stupide. Iar când am ajuns acasă, mama m-a întrebat undeaifostbăiete, mă laşi singură o juma’ de zi, până şi televizoru-i stricat, dar eu ştiam foarte bine că televizorul e bun, că după ce se terminase emisiunea l-a comutat pur şi simplu pe un alt canal, ca să simuleze că nu văzuse nimic.

Apoi mă obişnuisem ca-n astfel de ocazii să am la mine răspunsuri prefabricate, iar de la o vreme îi rugam pe ziarişti să-mi dea întrebările în scris şi pierdeam două-trei nopţi până când reuşeam să răspund acceptabil la cele câteva de ce-uri care eventual îi interesau pe cititorii revistelor literare sau ai publicaţiilor gen magazin pentru femei. Nici vorbă ca aceste răspunsuri să fi epuizat problematica, dimpotrivă, de fapt erau mult mai departe de adevăr decât un confuz nicieunuştiu sau şieuaşvreasăştiu, dar cel puţin erau clare şi ingenioase, astfel că nu trebuia să mă ruşinez din cauza lor, ei bine, e totuna, deci am decis că mă voi strădui să corespund aşteptărilor, care de altfel sunt pe deplin justificate, iar dacă după lectură o să fie sarmale şi ţuică, o să golesc şi eu câteva pahare, n-o să simulez că mi-e rău, cum făcusem în urmă cu o juma’ de an, când am vrut să scap de cina în compania primarului din comună şi a suitei acestuia, apoi simularea îmi reuşise atât de bine, că eram deja de mult în cârciuma de lângă gară şi tot nu mă puteam opri.

M-a dus acasă cantonierul, mi-am petrecut noaptea la ei, şi de câte ori ieşea bărbatul să schimbe acul de la macaz, tot de atâtea ori femeia îmi schimba compresa de pe frunte.

— Ăsta-i rapidul de la miezul nopţii, spunea şi mă răcorea cu prosopul înmuiat în apă de la fântână.

— Acu’ ăsta-i personalu’ de unu douăzeci, spunea şi din nou înmuia prosopul în găleată.

La marfarul de la trei şi cinşpe urlam că ţi-s sărate ţâţele, ştoarfo, iar femeia a izbucnit în plâns şi şi-a implorat soţul să urce pe bicicletă şi să meargă după medic, dar bărbatul a lămurit-o că nu-i nevoie de medic, pentru că treaba asta mă priveşte numai pe mine şi persoana la care urlasem.

M-am trezit zdrăngănitul celui de la zece patruşcinci, deja nu mai aveam nici pe dracu’, cantonierul moţăia pe un scaun rezemat de pervazul ferestrei cu muşcate, chipiul de feroviar, care-i alunecase pe ceafă, îi ferea grumazul de razele soarelui de vară, iar femeia a pus în faţa mea o porţie de omletă cu ceapă şi o cană de ceai, apoi s-a aşezat la capătul celălalt al mesei şi, în timp ce dezghioca nişte păstăi de mazăre sau de fasole, mă privea mută cum mănânc. Minute întregi nu s-a auzit nimic altceva decât sforăitul cantonierului, ropotul ca de ploaie al boabelor de mazăre sau de fasole care cădeau în castron şi zgomotul furculiţei cu care atingeam strachina, de parcă doar aceste trei sunete ar exista în univers, încă de la începutul începuturilor. Iar furculiţa se lovea de strachină întotdeauna când între degetele femeii se dezghioca o nouă păstaie, astfel interpretam noi trei muzica menită să umple universul, până când începuse să ţiuie soneria pentru schimbatul macazului, sau îmi mâncasem omleta, sau se umpluse castronul cu boabele de mazăre sau de fasole, deja nu-mi mai amintesc, dar oricum, n-are importanţă.

— Ai ţigări? m-a întrebat femeia.

— O să-mi cumpăr de la vagonul-restaurant, i-am răspuns.

— N-are vagon-restaurant, mi-a spus femeia şi a scos trei ţigări Symphonia din buzunarul soţului ei.

— Mulţumesc, i-am spus.

— Ia şi asta, mi-a spus, apoi mi-a turnat nes într-o sticlă în care fusese cândva suc de lămâie Olympos.

— Mulţumesc, i-am spus.

— Ai grijă de dumneata, mi-a spus.

— Mulţumesc, i-am spus, iar personalul de doişpe şi zece mă şi aducea deja înapoi la Budapesta, deşi pentru o secundă reuşisem să-mi imaginez că MÁV¹-ul precis mai are pe undeva, pe la vreun nod de cale ferată, o asemenea cameră-bucătărie de serviciu, la fel şi o grădină de serviciu.

Iar când am ajuns acasă, mama n-a fost dispusă să mă salute, asta pentru că întârziasem o juma’ de zi. Stătea în camera ei, în faţa televizorului cu ecranul plin de purici, învârtea zgomotos linguriţa în cana cu ceaiul de mentă, şi-a înghiţit picăturile de valeriană, apoi şi-a aranjat capotul din mătase în faţa oglinzii furate din cabina ei de odinioară, în antreu a mai zdrăngănit câteva minute lanţurile de siguranţă, abia după aceea s-a oprit în faţa uşii de la camera mea. I-am ascultat minute-n şir respiraţia gâfâită, i-am simţit transpiraţia mirosind a migdale şi ştiam că-şi pregăteşte textul, aşa că mi-am pus şi eu jos stiloul şi mi-am conceput răspunsurile, devenise deja pentru amândoi o obişnuinţă, iar în final a bătut la uşă.

Undeaifostbăiete, a întrebat, cu toate că ştia exact unde fusesem.

Am avut o lectură în provincie, mamă.

Îţi interzic să citeşti mizeriile astea.

De ce sunt mizerii, mamă?

Ştii tu foarte bine. Să nu mai scrii despre mine necrologuri.

Astea-n nuvele, mamă.

E dezgustător tot ce scrii. Mizerie. O mizerie ruşinoasă. Totul este doar produsul fanteziei tale de avorton.

Posibil, mamă. Probabil că ai dreptate, dar acum culcă-te, pentru că-i trecut de trei, i-am spus, şi într-adevăr, din punctul ei de vedere avea dreptate, pentru că până şi majoritatea cunoştinţelor mele credea că mama-i moartă de ani de zile. Iedera criticilor pline de gratitudine acoperise monumentul ridicat pentru ea, amante incolore, de-o noapte, se interesau discret de soarta ei, dar eu, în loc de răspuns, mă îmbrăcam şi întrebam unde este cea mai apropiată staţie de autobuz, n-ar fi avut nici un rost ca între două coituri să povestesc că mama este bine mersi, doar că de ani de zile n-a mai ieşit nici măcar pe coridor.

Numai dus, i-am precizat casieriţei de la Gara Keleti, pentru că voia să-mi dea tur-retur, iar eu nu-mi cumpăram niciodată biletul de întoarcere. Pe deasupra mă uitasem greşit în mersul trenurilor, a reieşit că nu am tren direct, că trebuie să schimb undeva într-o gară din mijlocul pustei, pentru o secundă m-am şi gândit să le telefonez sau să le trimit o telegramă, să invoc o îmbolnăvire subită şi să renunţ la lectură, în ce mă priveşte, cele patruzeci de minute de aşteptare în pusta ungară echivalează cu patruzeci de zile. Îmi place mai mult până şi cel mai arid deşert stâncos decât grânarul Europei. De fapt urăsc lanurile de grâu care se unduiesc, deşi n-am nici un motiv special, pur şi simplu asta este. Sunt unii care detestă zona montană, alţii, marea, iar eu, şesul, asta-i tot. Deci am aflat că n-am tren direct, că trebuie să schimb, aş fi renunţat cu dragă inimă la călătorie, dar mi-am amintit de urletele mizerabile din noaptea trecută, aşa că-n final i-am spus femeii că totuşi doresc biletul, consolându-mă că, de fapt, cele patruzeci de minute sunt bine-venite, cel puţin o să am timp să revăd textul pe care-l voi citi seara. Apoi mi-am amintit că la vremea respectivă tot de la linia asta pornise Judit spre Belgrad, la fel, că tocmai în zilele astea s-au împlinit cinşpe ani de atunci. Că exact de cinşpe ani cumpăr pentru mama vitamine şi picături de valeriană de la farmacie, de la drogherie rujuri, ojă pentru unghii şi vopsele pentru păr, că de cinşpe ani stă în lumina cenuşie a televizorului sau în faţa oglinzii pătate. Dacă stau să mă gândesc bine, e moartă deja de ani de zile. Un cadavru banal care-şi anihilează duhoarea cu ceai de mentă, iar cu fond de ten îşi vopseşte pielea într-o culoare umană. Un cadavru care face pasienţe cu necrologuri provenind din timpuri străvechi. Un cadavru care adunase colecţia pe cinşpe ani din ProgramuldeRadioşiTeleviziune, InformaţiiFarmaceutice şi ŞtiinţăşiTehnică. Care depozitase în camera servitorilor teancuri jalnice de hârtie, sticluţe gen vorfibunelaceva, alături de cutii goale de bomboane fine, pentru că păcatdeelesuntatâtdefrumoase. Pentru că aşa trăia: aduna tot felul de boarfe şi coresponda cu soră-mea mai mare, fără să-şi dea seama că, de fapt, corespondează cu mine. Că, probabil, nici măcar grafologii n-ar putea deosebi scrisul meu cu mâna stângă de literele cumplit de ascuţite scrise cu dreapta de către soră-mea. Şi că scrisorile erau expediate din Antwerpen, Bombay sau New York de către cunoştinţele mele, pe care le-am minţit că fac colecţie de plicuri care au ştampile poştale din străinătate.

Ultima ilustrată expediată într-adevăr de Judit ajunsese la destinaţie în urmă cu cinşpe ani: Stimată Mamă, dacă vreţi să mă mai vedeţi, să nu vă închidă ochii – scrisese din Caracas, iar începând de atunci soseau doar transferurile bancare de la o bancă din Zürich, în ziua a şaptea a fiecărei luni, cu o exactitate demnă de un ceasornic elveţian şi cu discreţia secretului bancar specific băncilor elveţiene, pentru că până şi celei mai ticăloase mame i se cuvine o rentă lunară de cinci sute de franci. După ilustrata din Caracas, scrisorile le scriam deja eu, cu mâna stângă, având grijă să nu conţină nici cuvinte de iertare, nici reproşuri, voiam să fie, pur şi simplu, doar nişte semne de viaţă pe care o fiică înmormântată de vie le trimite unei mame care se înmormântase de vie. Stimată Mamă, în luna asta o să am trei concerte la Stockholm, o să-ţi scriu din nou în jurul Crăciunului, transmit salutări fratelui meu şi, evident, şi ţie – scria mâna mea stângă, pentru că a doua zi o cunoştinţă urma să plece tocmai la Stockholm, în timp ce dreapta făcea ferfeniţă chiştocul în scrumieră.

La câteva săptămâni după înmormântarea mizerabilă a surorii mele, devenise deja clar că mama nu din cauza migrenei nu iese din casă şi că de acum încolo n-o să mai iasă niciodată. Că de acum încolo o să trăiască într-o criptă de optzeci şi doi de metri pătraţi, orientată spre nord, mobilată cu decoruri furate de la teatru, unde fotoliul îi aparţinuse lui Lady Macbeth, patul, Laurei Lenbach, iar comoda, Annei Karenina. Unde până şi capacul veceului e dintr-un spectacol ratat, iar la capătul lanţului atârnă ciucurele aurit de la şnurul cortinei. Atunci îmi venise ideea că poate câteva scrisori o vor ajuta, numai la un singur lucru nu m-am gândit: că mama o să răspundă la ele. Că o să corespondeze cu fiica ei declarată moartă şi înmormântată într-un mod ruşinos. Nici măcar nu-mi trecuse prin cap aşa ceva, pentru că pur şi simplu nu era logic, iar pe vremea respectivă încă mai credeam în logică, pe care o consideram asemenea unui câine care-i însoţeşte pe orbi sau mai degrabă un scaun cu rotile bine întreţinut şi care nu te lasă niciodată în pană. Aş fi jurat că toate faptele noastre conţin logică, ba mai mult, am şi desenat lanţul cauză-efect al vieţii noastre de până atunci: ce a urmat după o anume propoziţie, ce a premers un anume gest, pentru că aveam o încredere oarbă în asemenea chestii. Îmi desenam imaginile şi-mi scriam însemnările, ţinând seama de tot ce se întâmplase de la emigrarea surorii mele şi până la ultima ilustrată expediată din Caracas. Începând cu faptul că la nouăşpe ani părăsise doar cu o vioară de maestru sub braţ hotelul din Belgrad, apoi după două zile continentul şi până când mama o declarase moartă, organizând înmormântarea fiicei sale la capătul Cimitirului Kerepesi, la mormintele pentru copii, năpădite de iederă.

Apoi, la un moment dat, n-am mai fost în stare să scriu că voi susţine un concert la Domul din Köln, şi nu pentru că n-aş fi avut un concert la Domul din Köln, ci pentru că după a treia sau a patra scrisoare mama se hotărâse să-i răspundă lui Judit.

Te rog să pui asta la poştă, băiete, mi-a spus.

Desigur, mamă, oricum am drum pe acolo, i-am spus şi mi-a îngheţat sângele în vene, iar începând de atunci răspunsurile ei zăceau în plicuri nedesfăcute în sertarul mesei mele de scris, pentru că n-avea nici un rost să pun la poştă nişte plicuri adresate unor hoteluri care nuexistănicăieri, unor săli de concerte care nuauexistatniciodată. Şi ştiam că n-am voie să citesc aceste scrisori, s-ar fi putut întâmpla să conţină unele lucruri pe care n-aş fi fost în stare să le trec sub tăcere, iar în cazul ăsta ar fi aflat că de luni de zile corespondează nu cu fiica ei înmormântată de vie, ci cu mine.

O dată, în drum spre magazinul alimentar am aruncat în tomberonul de gunoi plicurile adresate pentru Paris, Veneţia şi Cairo, eram deja la colţul clădirii când din spate, dinspre Parcul Muzeului, am auzit pufăitul maşinii salubrităţii şi am alergat înapoi să scot plicurile din gunoiul menajer.

— Încă nu, i-am strigat bărbatului în halat fosforescent, care tocmai se pregătea să fixeze tomberonul pe braţul hidraulic al camionului. Nu fusese surprins în mod deosebit, probabil se întâmplă des ca diverse persoane să smulgă din gura maşinii de compostat ceea ce cu câteva minute înainte aruncaseră la gunoi.

— Le-ai găsit toate? m-a întrebat după ce am scos plicurile pline cu zaţ de cafea.

— Da, pe toate, i-am spus, şi abia atunci mi-am dat seama că nu sunt în stare nu numai să citesc răspunsurile mamei, dar nici măcar să le arunc la gunoi, la fel, ştiam că trebuie să mă opresc, n-avea nici un rost să continui: în zadar scrie Judit aproape lunar, mama nu deschide nici măcar obloanele de la ferestre.

Apoi, peste câteva zile, o cunoştinţă de-a mea avea un drum la Köln, dar mi-a fost imposibil să scriu că Stimată Mamă, voi susţine un concert la Domul din Köln, prin urmare, deja de-atunci aş fi vrut să termin cu nenorocita asta de minciună, dar într-o noapte a dat buzna în camera mea, avea părul răvăşit, buzele muşcate pân’ la sânge şi urla ca din gură de şarpe să nu îndrăznesc să-i fur corespondenţa. Urla să-i dau înapoi în secunda aceea scrisorile primite de la fiica ei, iar eu i-am spus: linişteşte-te, mamă, probabil că Judit are concert la Sydney sau undeva în Noua Caledonie, de acolo poşta ajunge mult mai greu până aici. Apoi, peste o săptămână jumate, soră-mea i-a scris din Istambul, pentru că-n ultima vreme familia Pintér de la parter, apartamentul doi, mergeau la Istambul, nu la Varşovia, după haine de piele.

Da, probabil c-ar fi fost mai bine să nu fi comandat de la familia Pintér o nenorocită de haină de piele, asta numai ca să-i pot ruga să expedieze o scrisoare, ci să fi terminat cu toată povestea asta, dar n-am fost în stare de aşa ceva. Ba mai mult, de fapt îi eram recunoscător mamei că are pretenţia la scrisorile de la Judit. Aproape că aşteptam poştaşul cu aceeaşi nerăbdare cu care-l aştepta şi ea, devenise deja o obişnuinţă ca eu să deschid plicul, apoi să citim împreună, în bucătărie, cele câteva rânduri.

Stimată Mamă, în săptămâna asta voi avea trei concerte la Tel Aviv, iar de acolo plec la Damasc, transmit salutări fratelui meu, scria Judit, pentru că habar n-am avut că nenorociţii ăia semnaseră doar un armistiţiu, ceea ce, într-un mod ciudat, nu excludea războiul. Că turiştii erau obligaţi să opteze: fie Israel, fie Siria. Inclusiv familia Brenner aflase acest lucru doar la Ambasada Siriei, de unde consulul i-a scos în şuturi când a văzut în paşapoartele lor viza israeliană. Dar cele două plicuri erau deja la ei şi, crezând că o să mă bucur pentru două ştampile israeliene, scrisoarea lui Judit din Damasc au expediat-o, de fapt, din Haifa, noroc că mama nu observase, pentru că nu prea făcea diferenţă între alfabetul ebraic şi cel arab. Deci, nu observase nimic, astfel că a scos harta lumii, pe care o primise de la mine, şi am ajutat-o să caute Damascul, iar ea a desenat cu o cariocă neagră un „x“ în dreptul oraşului. Pe vremea aceea harta era deja plină de „x“-uri şi date calendaristice, arăta ca un joc de societate, ceva în genul Capitaly, numai că aici nu era vorba de apartamente de bloc, ci de săli de concerte şi hoteluri de lux, nu de transportul interzonal, ci de Lufthansa sau KLM, şi nu foloseam zaruri, ci aşteptam poştaşul. Prin urmare, soră-mea în felul ăsta cutreierase lumea, pe o hartă întinsă pe masa din bucătărie, asemenea unui pion din material plastic pe care mama îl muta acolo unde-i spuneam eu. Ani la rând m-am tot gândit că, la un moment dat, va trebui pus un „x“ şi în dreptul Budapestei, acest lucru însemnând sfârşitul acestui joc, pentru că aşa ar fi fost logic, dar a reieşit că şi de data asta îmi greşisem socotelile.

La Karcag am intrat în sala de aşteptare a gării. La urma urmei îmi plac florile artificiale legate cu sfoară de ţevile caloriferelor, fâşiile de hârtie lipicioase pentru muşte, care atârnă de tuburile de neon, ceasornicul de mărimea unui lighean care arată ora exactă, la fel şi mirosul sandviciurilor cu pate de ficat, al ţuicii de casă şi al transpiraţiei, pe care femeile de serviciu nu-l pot stârpi din aceste imense încăperi, nici măcar cu spray-uri cu aromă de mere verzi. În capătul celălalt al sălii de aşteptare stătea o ţărancă tânără, o vreme am privit-o cu atenţie. Într-o sacoşă dintr-un vinilin galben-neon, pe care o ţinea între picioarele-i crăcănate, piuiau nişte pui de o zi, iar în braţe avea un sugar pe care încerca să-l liniştească, dar fără succes, pentru că pruncul nu contenea să urle. În final tot a primit ce dorise: de sub bluză, mama şi-a scos unul dintre sâni, iar sugarul s-a lipit de el de parcă ar fi fost o lipitoare. În plescăitul lui lacom nu era nimic care să se poată numi inocenţă copilărească, dar de-ndată ce a început să înghită laptele de mamă, au tăcut şi puii de o zi înghesuiţi în sacoşa de voiaj.

Apoi a venit un camion cu prelată şi s-a oprit în faţa intrării. Şoferul nici măcar n-a oprit motorul, a aşteptat până când toţi cei cinşpe bărbaţi au coborât în grabă de pe platformă, apoi a apăsat pe acceleraţie şi a plecat. Nici măcar un la revedere, drum bun, deloc aşa ceva, de parcă la volanul camionului ar fi fost un robot. Bărbaţii au intrat în sala de aşteptare şi s-au aşezat unul lângă celălalt. Toţi purtau tricouri şi pantaloni la fel, ceva de genul cum poartă soldaţii când sunt duşi la muncă. Deşi nu erau soldaţi unguri, se vedea clar pe ei că nici măcar bună ziua n-ar fi înţeles ce înseamnă. De altfel, în ce mă priveşte, nu găsesc deloc scandalos că de obicei specificul neamului se vede pe mutrele noastre, la fel cum se vede câte un grup de bătrâne guralive aşezate în faţa porţilor. Că uneori poţi afla într-o secundă ce a fost la masa de prânz: spaghete sau supă de gulaş. Pe lângă haosul creat la Babel, treaba asta de-a specificitatea face parte dintre acele puţine idei ale lui Dumnezeu care-mi plac în mod deosebit. Deci şi pe chipul celor cinşpe bărbaţi se vedea clar apartenenţa la neamul lor, nu cel al ungurilor. N-au scos nici un cuvânt, priveau doar prin perdelele murdărite de muşte, se uitau cu amărăciune, cu nişte ochi apoşi, la şinele de cale ferată. În mâinile fiecăruia era aceeaşi pungă de plastic cu numele aceluiaşi magazin unguresc, în pungi, aceleaşi sandviciuri şi aceleaşi paşapoarte, iar când sugarul a început iar să urle, toţi cei cinşpe au tresărit a slăbiciune, deşi se vedea clar că până şi cel mai pricăjit dintre ei ar fi fost în stare oricând să care în spinare pe puţin doi saci de ciment.

Apoi a intrat cineva de la poliţia gării spunând că ar dori să vadă biletele domnilor, pentru că-n sala de aşteptare pot să intre doar persoanele care au bilete valabile de călătorie, dar cei cinşpe bărbaţi n-au înţeles ce anume doreşte.

— Bileta. Dacă nu-i bileta, puteţi ieşi, afară e soare, le-a spus cel de la poliţia gării în timp ce le arăta uşa.

— Oradea, i-a răspuns unul dintre ei, apoi toţi cinşpe şi-au scos în acelaşi timp biletele de călătorie din pungile de plastic cu numele aceluiaşi magazin unguresc.

— Nagyvárad se numeşte, în pizda mamii voastre de bădărani, a precizat zâmbind cel de la poliţia gării, aprobând din cap că dacă au bilete, atunci totul e-n regulă.

— Ce rost a avut asta? l-am întrebat pe cel de la poliţia gării, deşi mai degrabă aş fi avut chef să-l dau cu capul de pereţi până ar fi căzut tencuiala, numai că pe parcursul anilor învăţăm să ne catalogăm laşitatea drept răbdare.

— Nici măcar nu înţeleg, mi-a spus hlizindu-se.

— Dar eu înţeleg, i-am spus.

— Dumitale nu ţi-a cerut nimeni biletul, mi-a spus îndreptându-se spre uşă, iar eu am rămas să mă consolez cu faptul că am să scriu despre cele întâmplate, pentru că atunci când n-avem curajul să lovim, avem tendinţa să considerăm că scrisul este un fel de bici sau vână de bou.

Peste câteva minute a sosit internaţionalul dinspre Budapesta şi bărbaţii au urcat în tren. Nu în acelaşi vagon, ci s-au risipit, doi în primul vagon, cinci în ultimul, care-ncotro, pentru că un grup compact de cinşpe muncitori care lucrează la negru e deja neobrăzare, treaba asta îl scoate din sărite până şi pe cel mai indulgent vameş, astfel că de la Oradea nu se vor mai întoarce în pusta ungară în seara aceleiaşi zile cu rapidul Corona şi cu o nouă viză turistică valabilă pentru încă o lună. Riscă să fie expulzaţi pentru doi ani din grânarul Europei, iar în locul muncii sezoniere de toamnă o să le rămână insolaţia Bărăganului, în locul celor cincizeci de forinţi pe zi şi două mese calde, mămăliga rece din ziua precedentă, drept specificitate a neamului.

Mai aveam vreo douăj’ de minute până la sosirea trenului, aşa că mi-am scos manuscrisul ca să şterg de pe el lichidul amniotic, dar n-am avut mult de lucru; două-trei virgule, înlocuirea câtorva cuvinte, cam aşa ceva. De fapt, era vorba despre o poveste destul de simplă a unui preot de ţară cu numele de Albert Mohos, care ani la rând îşi îndeplinise cu devotament misiunea, apoi la o slujbă ţinută într-o Vinerea Mare şi-a exterminat toţi enoriaşii cu ostie sfinţită în care amestecase şoricioaică.

Devenise deja o obişnuinţă ca în timp ce amfitrionul – de cele mai multe ori profesorul de literatură maghiară, sau bibliotecarul, sau directorul de cămin cultural – mă prezintă în câteva cuvinte, eu examinam auditoriul şi-mi alegeam omul căruia îi voi citi, în ochii căruia mă voi uita din când în când şi care n-o să-mi pună întrebări. Adică un om care n-o să aplaude, pentru că simte că asta nu-i treaba lui. Şi de data asta, de cum ne-am aşezat pe podium, mi-am ales o femeie în jur de patruzeci de ani care stătea în rândul trei, mai spre margine, dar deja după primele propoziţii am simţit c-o deranjează că uneori mă uit la ea, că, de fapt, ea este cea căreia îi citesc, astfel că pe când ajunsesem pe la mijlocul nuvelei s-a şi ridicat şi a ieşit din sală. Nici măcar atâta bun-simţ n-a avut să nu-şi trântească scaunul. Începând din clipa aceea stăteam pe podium de parcă aş fi stat în faţa unui complet de judecată, dar am terminat de citit nuvela, apoi m-am străduit să răspund cuviincios la întrebări de genul: de ce scriu, ce planuri am, dacă sunt mulţumit cu rezultatele obţinute până acum sau am sperat mai mult? Numai că nu prea mi-am amintit răspunsurile pe care le pregătisem iniţial, astfel c-am fost nevoit să beau o cană plină cu apă ca să câştig timp. Noroc că-n asemenea ocazii întotdeauna pe masă este o cană plină cu apă. Apoi un bărbat mai în vârstă m-a întrebat de ce mi-am ales tocmai un preot drept personaj principal al nuvelei, dacă sunt cumva supărat pe biserică, iar dacă da, de ce anume, pentru că după părerea lui biserica are un rol foarte important în lumea de azi, o lume alienată. Şi din nou a trebuit să beau un pahar cu apă, pentru o astfel de întrebare chiar că nu fusesem deloc pregătit. Nici măcar nu-mi trecuse prin cap că preotul Albert Mohos ar fi avut vreo legătură cu biserica.

Nu sunt supărat pe biserică, am spus. Nici eu nu ştiu de ce am optat ca personajul principal al nuvelei să fie tocmai un preot, am spus. Poate pentru că dacă ar fi fost vorba despre un secretar de partid, povestea asta n-ar fi avut nici un rost, am spus. De la un secretar de partid ne putem aştepta ca la şedinţa de partid să-i otrăvească pe membrii de partid, am spus, apoi, spre norocul meu, bibliotecarul mi-a sărit în ajutor:

De fapt, povestea asta este un simbol, nenea Anti, numai că-i scrisă foarte bine, de parcă ar fi ruptă din viaţă, a spus, apoi mi-a mulţumit repede că am acceptat invitaţia şi mi-a dorit spor la treabă, precum şi multe succese.

După terminarea lecturii a venit la mine părintele paroh din localitate, un bărbat în jur de cincizeci de ani, genul de preot militar, care dacă-i cazul se plimbă printre tranşee de parcă nu s-ar întâmpla nimic altceva decât s-ar prăvăli cerul din cauza tunetelor şi care, datorită bunăvoinţei infinite a Domnului, e nimerit de gloanţe doar după ce-şi termină misiunea.

— Am un vin pentru liturghie care-i destul de bun, asta dacă îndrăzneşti să-l guşti, mi-a spus prinzându-mă de braţ, având astfel motiv să refuz invitaţia directorului de şcoală, căruia probabil că la şedinţa comisiei culturale i-au trasat drept sarcină de serviciu să-mi ofere o cină şi care acum era vizibil mai liniştit pentru că nu trebuia să-i povestească unui străin despre greutăţile existente în sistemul de învăţământ şi despre şcoala din localitate care reprezenta, în ciuda acestor greutăţi, un adevărat exemplu, despre concursurile de recitări organizate în fiecare an, despre excursiile de studii şi despre sărbătorirea succeselor repurtate anul acesta de echipa de dansuri populare. Şi pentru că-l scutisem să manifeste interes faţă de greutăţile apărute în reţeaua editorială, oricum, are şi aşa destule necazuri, abia cu două zile în urmă îi lepădase vaca, şi colac peste pupăză, în cadrul programului cultural îi mai pun în cârcă de două ori pe an câte un scriitor, care în cel mai bun caz îi vomită în baie şi-i molestează fata de şaişpe ani, iar în cel mai rău caz e mut, asemenea unui mormânt, foloseşte furculiţa şi cuţitul când mănâncă pulpele de pui, aşa că întreaga familie trebuie să mănânce cu furculiţa şi cuţitul, şi el e cel care trebuie să vorbească, el trebuie să alunge îngerii, în sacramentul lor de programe culturale, măcar de n-ar fi atât de evident că de fapt toţi, atât cei care vomită, cât şi cei care tac mâlc, sunt nişte nenorociţi la pătrat, nişte sugari umflaţi cu pompa ca să arate maturi, care ar fi fericiţi să atârne chiar şi la vârsta asta de ţâţele mamelor, ca şi ăsta de acum, cu ostia lui sfinţită în care un popă amestecase şoricioaică. Dar la tăiatul porcului ai azvârli vasul pentru sânge, domnule scriitor, chiar aşa, ar zbura vasul ăla de parcă ar fi un măr viermănos. Greşeşti, domnule director de şcoală, tocmai acum îl înşfac de-adevăratelea, cu ambele mâini.

— Mulţumesc, domnule director, dar tocmai acum m-a invitat părintele paroh la un pahar de vin pentru liturghie.

— Vai, ce rău îmi pare, domnule scriitor, când mă gândesc cât de bine am fi povestit.

— Şi mie îmi pare rău, domnule director, dar sper să mă înţelegeţi că acum sunt mult mai curios de părerea părintelui Lázár.

— E cât se poate de firesc, domnule scriitor, prin urmare îmi pare bine că am avut ocazia să vă cunosc şi personal, prin urmare, permiteţi-mi ca în numele întregii comune să vă mulţumesc pentru această întâlnire, o adevărată revelaţie de neuitat, mi-a spus directorul, apoi preotul mi-a strâns şi mai tare braţul şi m-a târât după el de parcă aş fi fost un deţinut, iar eu nu m-am opus, deşi mi-e silă când mă atinge un bărbat.

Din partea unui bărbat, singura treabă pe care o suport e strângerea de mână, dar şi-n cazul ăsta prefer ca braţul să fie cât mai întins. Acum însă simţeam că-n tot satul ăsta nenorocit, părintele paroh, care avea la el o lanternă, e singurul om care nu s-a indignat auzind povestea ticăloasei fapte săvârşite de preotul Albert Mohos. E singurul om în compania căruia probabil că voi putea rezista până mâine, chiar şi fără să fiu nevoit să simulez. Apoi, valea de aici, cât mai repede, mă gândeam. Cu primul tren să ajung înapoi la Eszter, mă gândeam, iar acest lucru mă liniştea oarecum, astfel că l-am lăsat pe preotul paroh să mă ţină de braţ şi să mă conducă prin satul întunecos, orbecăind prin nişte grădini lăsate-n paragină, pe lângă nişte coteţe de găini şi grajduri de vaci, pentru că pe acolo drumul era mai scurt. Mă trăgea după el sau mă împingea înainte, în funcţie de lumina lanternei care se pierdea într-o groapă sau tocmai strălucea deasupra unei băltoace.

— O să caut pentru dumneata un pulover, într-unul din sacii cu ajutoare, mi-a spus, pentru că sacoul meu era leoarcă de la ploaia care nu voia să înceteze, iar eu i-am mulţumit precizând că nu e cazul, o să-şi facă efectul vinul pentru liturghie.

Probabil că am ocolit o curbă mare şi inutilă, pentru că trecând pârâul am ajuns din nou pe drumul principal, după care ne-am oprit în faţa unui conac plin cu pete de igrasie. Lumina gălbuie a lanternei a trecut încet peste faţada clădirii, iar la etaj cioburile de sticlă de la ferestrele distruse străluceau, rând pe rând, asemenea unor dinţi de rechin. În final, fasciculul luminos s-a odihnit pe blazonul din piatră sfărâmată de deasupra porţii, pe pelicanul care-şi hrăneşte puii cu propriul sânge.

— Îţi convine? m-a întrebat, în timp ce căuta cheile de la poartă.

— Da, am spus.

A fost singurul cuvânt care mi-a trecut prin cap, deşi odinioară cuibul, acum năpădit de muşchi, fusese blazonul familiei noastre, asta până când a mai fost la modă aşa ceva. Mai exact, când pe blazoanele mai acătării păsările phoenix încă mai erau în flăcări, când urşii bruni încă-şi mai arătau colţii şi leii înaripaţi încă mai urlau cu putere, deci când încă mai trăia şi prospera din plin întreaga faună a heraldicii, sângele cu care pasărea noastră îşi hrănea puii se transformase deja de mult în apă. Astfel că la şapteşpe ani, mama a putut urca nestingherită pe scenă în rolul Julietei, iar eu tot nestingherit puteam să admir varianta lui Günther Wagner a cuibului de pe capacul stiloului meu, marca Pelikan.

Timp de vreo zece ani mergeam săptămânal la un anticar, hotărâsem să fac rost de blazonul străvechi, pe care voiam să-l ofer mamei, drept cadou de Crăciun. Deşi cu domnul Rosenberg ne salutam deja cu shalom, încă nu putea să-mi ofere altceva mai bun decât un stilou, eu însă aş fi dorit ceva pergament, dar chiar şi-n cel mai rău caz mă gândeam la copia fidelă a unei acvaforte decupată cu grijă dintr-o carte veche. Pe de altă parte, n-aş fi vrut să-i dau mamei un stilou în mână. Iar eu oricum aveam Montblanc-ul. Pentru nimic în lume n-aş schimba fulgul de nea din bachelită pe un pelican care croncăne într-un cuib, mă gândeam. Iar când ajunsesem deja să cunosc schiţa lagărului de la Dachau la fel de bine cum îmi cunoşteam propria palmă, când învăţasem deja numele fiecărui kapo, când găseam deja chiar şi cu ochii închişi căldarea cu supă, când deja şi-n vis, ei bine, atunci m-a străfulgerat subit gândul că şi azi venisem din nou aici pentru că încă n-am reuşit să mă decid: Montblanc sau Pelikan, astfel că i-am spus bătrânului Rosenberg să-l vândă liniştit unui colecţionar de stilouri, pentru că eu n-am nevoie de el, dar el mi-a spus: nu te prosti, renunţă la sentimentalisme, în felul ăsta ai putea mânca supă de sfeclă furajeră până la sfârşitul vieţii. Crede-mă, dumneata ai mai mare nevoie de condeiul ăsta decât de o sută de atestate nobiliare scrise pe piele de câine. O să-l duci frumos acasă, îl speli şi-l umpli cu cerneală made by democraţie populară, pentru că eu n-am cerneală. Iar eu l-am ţinut o noapte întreagă în apă călduţă, asta ca să-i funcţioneze din nou pompa, şi funcţiona deja de câteva săptămâni, dar încă tot nu ştiam ce să fac cu el. Apoi o cunoştinţă de-a mea tocmai pleca la Bruxelles, iar începând de atunci cu stiloul ăsta scrisesem toate scrisorile surorii mele destinate mamei.

— Ai mai fost pe aici? m-a întrebat părintele paroh.

— Nu. Dar o să mă străduiesc să mă simt ca şi acasă, i-am spus.

— Ultima dată a fost repartizat gărzilor muncitoreşti, mi-a spus.

— L-au distrus destul de bine, i-am spus.

— În spate, în livada cu meri, făceau exerciţii de tragere. La început aveau drept ţintă doar un panou, apoi a intrat şi hingherul în gaşcă, aşa că au apărut şi câinii vagabonzi. Fireşte, aşa ceva pare doar o bazaconie copilărească faţă de faptul că un preot îşi extermină enoriaşii cu ostie sfinţită.

— Părinte, am sperat să lipsească din dumneata ofensa clericală, nu neg treaba asta, i-am spus.

— Vezi-ţi de treabă, de foarte mult timp nu mai ştiu ce-nseamnă ofensă clericală. Ce crezi, de ce m-au izgonit dintr-o biserică de încoronare tocmai aici, într-un loc uitat de Dumnezeu? Din punctul dumitale de vedere eu sunt un preot deosebit de bun.

I-am ţinut lanterna până când a băgat cheia în broască, apoi am intrat în bucătăria care iniţial fusese o sală de sport, iar gazda a aprins lumina.

— Din păcate, spalierul l-au dus cu ei, dar trambulinele şi caprele de gimnastică sunt în pod.

— De afară omul se aşteaptă oarecum la altceva.

— Doreşti supă cremă de ţelină sau cu găluşte de ficat?

— Supă cremă de ţelină.

— Eventual pot să fac şi omletă.

— Lasă, i-am spus. Ţi-a fugit bucătăreasa?

— Să spunem mai degrabă că nevasta. E adevărat, n-am fost căsătoriţi în faţa lui Dumnezeu, dar cuvântul nevastă e mai potrivit.

— Ce s-a întâmplat?

— Nimic deosebit. Eu predam geografia, ea fizica, apoi a venit la şcoală un profesor nou de sport. Dar cred că prin asta n-am să îmbogăţesc seria zguduitoarelor poveşti de dragoste. Noroc că n-avem copii.

— Totuşi, drumul de la un divorţ până la viaţa clericală nu-i tocmai lipsit de greutăţi.

— Eu am avut noroc. Aş putea spune chiar un soi de revelaţie divină. În biblioteca şcolii mi-am pus întâmplător mâna alături, astfel că-n loc de Măgarul de aur al lui Apuleius am luat de pe raft Confesiunile Sfântului Augustin.

— Asta nici nu-i puţin pentru o revelaţie divină.

— Poate-i chiar prea mult pentru un începător. Iniţial, probabil că făcusem exces de zel, pentru că foarte repede m-au sfătuit să-mi iau rămas-bun de la învăţământ. Apoi m-am potolit şi la treizeci de ani m-am înscris la teologie. În mare cam atât.

— Şi ce ai luat de pe raft când te-au izgonit în locul ăsta uitat de Dumnezeu?

— Tot Confesiunile Sfântului Augustin.

Până când pe reşoul cu gaz s-a încălzit apa pentru supa cremă de ţelină, noi am ieşit după lemne şi am făcut focul în camera de oaspeţi, mai exact, în camera cu colecţia de arme, dar şi mai exact, în fumoarul unuia dintre conţii Weér de odinioară, care după socotelile mele ar fi fost unchiul meu străbun sau stră-străbun, dar chiar şi-n cel mai rău caz, al nu ştiu câtelea văr al acestui unchi stră-străbun. Cu toate că nu prea aveam pe ce-mi baza socotelile, pentru că pe măsură ce se micşora familia, pe măsură ce se împuţinau iugărele² din cadastru şi împreună cu ele numărul argaţilor, pe măsură ce pulpa de batal mâncată pe jumătate devenea târtiţă de pui cumpărată la negru cu milioane de pengő³, pe măsură ce se domolea sunetul cornului de vânătoare şi se intensifica plânsul copiilor flămânzi, pe măsură ce chelălăitul tot mai potolit al copoilor era înlocuit de ţăcănitul maşinilor de cusut folosite la cârpitul cămăşilor, pe măsură ce încetul cu-ncetul sângele cu care pelicanul îşi hrănea puii devenea apă, în memorie prospera bogăţia şi puterea de odinioară. Astfel încât, atunci când mama urcase pe scenă să interpreteze nestingherit rolul Julietei, jumătate din Ungaria Mare era în secret deja proprietatea ei, urmărind cu ajutorul bârfelor auzite la bufetul teatrului momentele mai palpitante ale naţionalizării. Adică, faptul că-n treacăt au vizitat-o şi pe ea cei care se ocupau de naţionalizare, dar în camera cu chirie în care tocmai locuia n-au găsit nimic deosebit decât o vioară de maestru, însă clasa muncitoare momentan n-avea nevoie de o vioară de maestru. Pe deasupra, tânăra actriţă Weér stătea liniştită pe un taburet şi din când în când zâmbea seducător, iar sânii jucăuşi întrezăriţi prin capotul din mătase sintetică îi zăpăciseră complet pe cei trei vizitatori care se ocupau cu naţionalizarea, cât pe-aici să-şi iasă din rolul de brute, înghiţind în sec cât se poate de uman. Apoi bâlbâindu-se şi-au cerut iertare pentru deranj, în timp ce mama tăcea mâlc despre jumătatea Ungariei Mari.

Deci, pe când intrasem în posesia blazonului strămoşesc sub forma unei mărci de stilou, cartea de telefoane era deja cel mai de încredere arbore genealogic. Am şi făcut rost pentru mama nu numai de cartea de telefoane a Budapestei, dar şi de cele din provincie. Le furam din cabine, iar în cazul în care erau fixate de un suport din fier, tăiam cu lama paginile de la litera dubluve. Erau cadourile de care se bucura cel mai tare, asta până când ne-am mai oferit unul altuia aşa ceva. Uneori ascundeam până la Crăciun câte o carte de telefon mai ca lumea, apoi ea scria rând pe rând tuturor celor care se numeau Weér. Erau care-i răspundeau, dar de cele mai multe ori răspunsurile erau de genul că ei şi-au maghiarizat numele din Weerhagen sau că bunicul lor se numea încă simplu, doar Vér, dar cu numele ăsta nu merită să-ţi deschizi un cabinet medical particular, aşa că au preferat Weér, astfel merge mai bine afacerea. Foarte interesant că tocmai cei născuţi într-adevăr Weér nu i-au scris niciodată. Tocmai cei care aflaseră despre momentele mai palpitante ale naţionalizării nu la bufetul teatrului, pentru care deportarea nu fusese o aventură gen safari auzită la mâna a treia. Tocmai ei nu doreau să corespondeze cu membri de familie pe care nu-i văzuseră niciodată, cu un văr de-al optulea sau de-al zecelea, ceea ce după un timp am început să înţeleg perfect, dar nu şi mama, care, dimpotrivă, înţelegea tot mai puţin.

Precis că li s-a schimbat adresa, băiete.

Da, mamă, li s-a schimbat adresa chiar şi de mai multe ori, dar acum chiar că-i cazul să te culci, pentru că-i trecut de patru, i-am spus, iar când am văzut că averea prosperă chiar şi inexistentă fiind, că imperiul de odinioară al familiei Weér se măreşte an de an cu câteva judeţe, am început cu propriile mele puteri să tai în bucăţi-bucăţele această ţară fantomă, acest brad mamut canceros. La început cu precauţie, pentru că-n asemenea ocazii se spune că omul îşi taie creanga de sub picioare, apoi m-am năpustit cu toporul şi ani la rând am făcut surcele din crengile înălţate-n nimic şi din rădăcinile agăţate în doruri, până când am ajuns la singura realitate evidentă: vioara de maestru a surorii mele mai mari.

Lemnele erau ude, chiar şi stropite cu petrol abia am reuşit să aprindem focul în soba de tuci. După a treia sau a patra încercare, preotul s-a dus după încă un teanc de ziare, iar eu am examinat rafturile pentru cărţi care fuseseră confecţionate din dulapurile unde cei de la gărzile muncitoreşti îşi ţinuseră armele. În final am reuşit să facem focul şi mi-a adus un pulover roşu, dintr-un sac cu ajutoare primit din Olanda, mi-am întins sacoul la uscat, apoi am revenit în bucătărie, încăpere care, ţinând seama de stucaturi, probabil că fusese iniţial mai degrabă salon decât bucătărie sau sală de sport. Până când el a pus praful de supă Maggi în apa care clocotea deja, eu am scos farfuriile din dulap.

— Recunosc, am crezut că vei fi mai entuziasmat, mi-a spus.

— Din cauza blazonului? l-am întrebat.

— Mai degrabă spiritul locului.

— N-aş putea spune că mă lasă complet indiferent, dar n-are ce să mă entuziasmeze. Probabil că suntem din ramura cea mai colaterală.

— Pe bune, să nu prăjesc o omletă? Am ceapă, şi am şi slănină.

— Nu, mulţumesc, i-am spus.

— Nu ştiu de ce, dar am crezut că te preocupă mult mai mult rădăcinile.

— Rădăcinile mele sunt sub o scenă, i-am spus.

— Deci, familie de artişti.

— Cam aşa ceva, i-am spus.

— Dacă te deranjează, nu insist.

— Atunci e bine, i-am spus, iar aerul din încăpere a cam îngheţat, cu toate că n-am vrut altceva decât, pur şi simplu, ca discuţia să nu se reducă la starea sănătăţii actriţei Weér, care se retrăsese din viaţa publică.

Am mâncat în tăcere supa, apoi el s-a dus alene după vin, la capătul celălalt al bucătăriei. A turnat în pahare, le-am golit, apoi iar a turnat, dar încă tăceam fiecare, apoi, deşi nu-mi place să vorbesc despre Dumnezeu, cel puţin în aceeaşi măsură în care nu-mi place să vorbesc despre mama, totuşi i-am spus că în ce mă priveşte poate să înceapă liniştit campania, la urma urmei este o obligaţie de serviciu pentru el. Iar el mi-a replicat, că dacă există o singură posibilitate, mai degrabă evită şi el eşecurile.

— Renunţi după prima impresie trecătoare? l-am întrebat.

— Ascultând înfiorătoarea poveste a lui Albert Mohos, cred că pe dumneata acum nu te-ar ajuta nici măcar cea mai mare revelaţie divină. Dacă aş stoarce apă din tocătorul de lemn, probabil că mi-ai spune: a fost o muncă pe cinste, dar păcat că nu mi-e sete. O să-ţi fie sete. Eu am răbdare să aştept, apoi şi-a scos reverenda, a agăţat-o în cârligul înşurubat în partea laterală a dulapului, şi atunci am văzut că ambele braţe îi sunt pline cu cicatrice şi urme de sutură.

— Am vrut să-l bat pe profesorul de sport, mi-a spus, apoi a îmbrăcat un jerseu.

— Şi nu mai vrei să-l baţi? l-am întrebat.

— Ba da. Dar deja din cu totul alte motive, mi-a spus. Pe deasupra, mai e şi puternic. Şi la vremea respectivă am stat o lună jumate la spital. Aşa că acum, mai degrabă doar mă rog pentru el.

— Va să zică o să aştepţi, i-am spus, pentru că nu ştiu de ce, dar am simţit că dacă eu nu vorbesc despre mama, atunci e mai bine ca nici el să nu vorbească despre profesorul de sport. La urma urmei, dumneata eşti primul preot care nu-şi manifestă zelul şi nu se grăbeşte să-mi vină-n ajutor.

— Să nu-mi spui că te surprinde. Ai ştiut asta deja la bibliotecă, altfel nu te-ai prea fi lăsat adus aici. Ai fi povestit frumos cu directorul şcolii despre greutăţile prezente în sistemul de învăţământ şi-n reţeaua editorială.

— Probabil că ai dreptate, i-am spus.

— De altfel, necredincioşii mai pot fi convertiţi, dar nu şi cei care-l urăsc pe Dumnezeu, mi-a spus, iar eu m-am simţit pentru o secundă ca şi cum aş fi fost scuipat între ochi.

Valea de aici, mă gândeam. Înapoi la Budapesta, cu primul tren, mă gândeam. Sau merg de-ndată la directorul şcolii şi mănânc cu furculiţa şi cuţitul pulpele de pui, mă gândeam. Apoi mă îmbăt ca o brută şi-i molestez fata de şaişpe ani, mă gândeam. La urma urmei de un an n-am mai molestat pe nimeni, mă gândeam. Chiar mâine mă duc la Eszter şi-i spun că eu nu mai suport asta, mă gândeam. Că fie încercăm să trăim ca oamenii, fie o şterge din viaţa mea. Să-şi ia catrafusele şi să se cărăbănească înapoi între pădurile ei de brazi. Undeaifostbăiete? Am vorbit despre Dumnezeu, mamă.

— Niciodată nu l-am urât pe Dumnezeu, i-am spus, apoi mi-am aprins o ţigară.

— Asta s-o crezi dumneata. Îl urăşti la fel ca pe un vânzător care te-a înşelat cu o sută de grame când ai cumpărat bomboane. Sau altfel spus, ai o imagine destul de infantilă despre divinitate. Şi eşti destul de inteligent ca să ştii asta. Şi destul de talentat ca să descrii cât se poate de înduioşător toate astea. Vrei să continui?

— Şi destul de laş ca să renunţ la această imagine diformă, mi-e teamă că atunci va trebui să-mi iau adio de la poveştile astea înduioşătoare.

— Vezi, merge ca pe roate.

— Păi cum să nu meargă. Îţi urmăresc logica. Şi probabil că-n cele mai multe cazuri chiar se şi potriveşte. Numai cu scena de la magazin nu sunt mulţumit. Pe de o parte, pentru că niciodată nu m-am dus la magazin pentru bomboane. Iar pe de altă parte, pentru că am impresia că am fost înşelaţi cu toţii. Şi sunt nevoit să cred asta până când nu-mi pierd complet minţile şi nu-mi imaginez că doar eu singur am fost înşelat.

— Sau până când într-o dimineaţă n-o să-ţi fie greaţă în faţa oglinzii. Teamă mi-e că persoana care are o imagine atât de exactă despre divinitate n-are nici o şansă să devină credincios până când nu i se umple gura de nămol.

— Poate, i-am spus.

Am turnat în pahare. Am băut. Apoi a turnat el.

— Ăsta-i ultimul pahar. Aş vrea să plec cu cel de şapte jumate.

— La nouă este unul direct. O să te duc la gară.

— Mulţumesc, i-am spus. Părinte, de altfel nici nu crezi cât aş fi de recunoscător dacă între o supă Maggi cremă de ţelină şi o juma’ de litru de vin pentru liturghie mi-aş pierde, în sfârşit, convingerea privind lipsa totală a providenţei. Pentru că treaba asta mă costă cam scump, totuşi.

— Nu mă-ndoiesc.

— Aş putea spune că aproape îi invidiez pe cei cărora le este suficient să-şi pună mâna întâmplător alături într-o bibliotecă.

— Totuşi, e altceva. Întotdeauna le este mult mai uşor celor care au deasupra capului un cer gol, decât celui care a aşezat deja acolo propria imagine diformă.

— Pur şi simplu n-am altceva mai bun, părinte. Nu-mi stă în putinţă să-i atribui lui Dumnezeu nişte virtuţi din moment ce eu nu dispun nici măcar de germenii acestora. Prin urmare, mi-e teamă că imaginea asta diformă va mai exista o bucată de timp.

— Fireşte. Ţi-am spus că am răbdare să aştept. Să-ţi dau o pijama?

— Ţi-aş cere mai degrabă o pătură.

— Găseşti în dulap. Pune-o puţin pe sobă, eu aşa obişnuiesc.

Dimineaţa m-am trezit cu un bărbat în reverendă lângă patul meu, îmi atingea fruntea cu degetul gros, ceva asemănător ca atunci când eşti botezat sau ţi se dă sfântul maslu. Timp de câteva clipe am tot căutat rămăşiţele zilei de ieri, unde sunt şi cine-i acest om. Probabil că fusesem în toiul unui coşmar când am tresărit simţind atingerea părintelui, iar degetul acestuia ştersese totul, gest care nu m-a bucurat, pentru că ţin la visele mele, oricât de mizerabile sunt.

— Trezeşte-te. Eu deja am şi împărţit penitenţele pentru înjurăturile de ieri. Nemaivorbind că doişpe au primit sfânta împărtăşanie şi toată lumea încă trăieşte, mi-a spus, iar eu i-am răspuns că este un sat norocos pentru că preotul lor crede-n Dumnezeu.

Apoi la cafea l-am întrebat dacă semnul crucii pe care mi l-a făcut pe frunte are semnificaţia primului sau al ultimului sacrament.

— Nu-i totuna pentru dumneata? m-a întrebat.

— Ba da. Dar uneori omul ar dori să creadă că poate totuşi, nu.

Drumul cel mai scurt până la gară trecea prin ţigănie. Printre cocioabele pe jumătate dărâmate şi construite pe jumătate, preotul paroh ocolea cu maşina de teren băltoacele în timp ce claxona continuu ca să alunge copiii goi pe jumătate, care alergau pe lângă maşină. Unii dintre ei n-aveau nici măcar chiloţi, alergau în curul gol şi desculţi după maşină. Cei norocoşi se agăţau de mânerul portierei, rânjeau prin geamul maşinii, alţii săreau de pe o piatră pe cealaltă cu care erau pline băltoacele, lăsând impresia că ar umbla pe apă. Dar deasupra burţilor golaşe toţi purtau pulovere roşii aidoma cu al meu, pentru că-n transportul cu ajutoare din Olanda sosit săptămâna trecută fuseseră cinci sute de pulovere roşii, această imagine fiind mai macabră decât casele acoperite cu folie de nailon în loc de ţigle. Sumedenia asta de pulovere roşii sosite drept ajutoare era mai sinistră decât ferestrele la care atârnau pături, decât focurile care ardeau în încăperile cu trei pereţi, decât femeile care stăteau pe scările din beton care conduceau nicăieri. De altfel, o scară care conduce nicăieri este chiar cât se poate de umană.

Mă cuprinsese greaţa, la început am crezut că e din cauza maşinii care se hurduca întruna sau de la priveliştea oferită de sumedenia puloverelor din ajutoare, dar în clipa următoare îmi amintisem deja cu exactitate visul meu din zori, inclusiv cele mai mici detalii. Stăteam în ghereta mea pe patul improvizat din lemn, ascultam trosnetul butucilor care ardeau în soba de tuci, priveam prin fereastra mică revărsatul zorilor deasupra pădurii şi aşteptam să înceapă ziua de muncă. Apoi dincolo, în groapă, au început, în sfârşit, să se trezească şi copoii. Horcăiau şi scurmau pământul, trăgeau-smuceau oasele fără pic de carne, rodeau coloanele vertebrale din care se uscase măduva, căutau ceva resturi, ca-n fiecare dimineaţă, de altfel. Mi-am îmbrăcat haina de postav, am luat bâta care avea un cârlig la capăt şi m-am dus în spate, la puţul cu mortăciuni dindărătul gheretei, să le aduc porţia pentru ziua respectivă. Asta era munca mea: să hrănesc de două ori pe zi câinii şi să nu mă interesez cine sunt morţii ăştia. E adevărat, nici n-aş fi prea avut de la cine să mă interesez. Puţul cu mortăciuni era umplut o dată pe săptămână, întotdeauna noaptea. Pe când mă trezeam erau deja acolo cadavrele copiilor şi femeilor. La drept vorbind, toate cadavrele erau superbe, doar faptul că erau ţepene şi mirosul dulceag te ducea cu gândul că-i vorba de morţi. Că-mi pot întinde liniştit bâta după oricare dintre ei, că le pot fixa cârligul în jurul grumazului, apoi luându-i în braţe, ca pe o iubită care doarme sau ca pe un copil bolnav, îi pot duce pe cărare, la câinii din groapa aflată în partea cealaltă a poienii. Pe distanţa asta de câteva sute de paşi puteam admira în voie rigiditatea lor glacială. Ştiam că pe această cărare pot să gândesc şi să simt ce vreau. Că nu poate interveni nimeni, că nu mă poate influenţa nici un fel de regulament. Pe unii îi duceam în tăcere de la o groapă la cealaltă, dar altora le povesteam, de exemplu, despre pădure, că din cauza lichenilor copacii arată de parcă ar fi mucegăiţi, că spre deosebire de alte păduri, iată, pădurea asta a noastră nu are rădăcini. Priveşte, i-am spus unei bătrâne în timp ce dădeam la o parte cu piciorul stratul de frunze uscate. Priveşte, doar scânduri, aşa că n-are rost să-ţi fie frică. Bineînţeles, ştiam că nu putea să-i fie frică, doar era moartă. Că ei îi este deja totuna. Că poate fi aruncată fără nici o problemă la câini, dar aşa era, totuşi, altfel decât dacă aş fi târât-o de picioare până la groapă. O dată sau de două ori am încercat şi asta, dar nu mi-a plăcut. Iar acum valsam cu o fetiţă, văzusem că i-ar plăcea foarte mult să danseze. I-am înroşit buzele cu o boabă de afină, trupul ei deabiaoptani era mai uşor decât un braţ de frunze uscate, iar cum ne învârteam, vântul îi suflă şuviţele de păr peste faţa mea. Un-doi-trei-şi, un-doi-trei-şi, drumul până la copoi l-am parcurs în pas de vals, dar am ştiut tot timpul care mi-e obligaţia, că la marginea gropii, de la o înălţime de aproximativ şase picioare, trebuie s-o las şi pe ea din braţe. Că nici măcar cu ea nu pot să fac excepţie. Numai că înainte s-o fi aruncat printre câinii care-şi arătau deja colţii, îşi deschisese ochii întrebându-mă de ce îndeplinesc munca asta din moment ce dansez atât de frumos. Iar eu i-am răspuns: pentru că nu ştiu să fac altceva mai bun şi trebuie să trăiesc şi eu din ceva. Nu prea sunt capabil pentru o altă muncă, tocmai de asta m-au repartizat la sectorul de alimentare, i-am spus, apoi mi-am desprins mâinile din jurul mijlocului ei în timp ce încă mai dansam, iar ea s-a prăbuşit printre câini, dar nu ca şi celelalte cadavre, ci plutind asemenea unei pene pufoase, şi între timp râdea, şi deja o sfârtecau câinii, dar râsul ei încă mai răsuna în pădure. În secunda aceea am simţi subit că-nebunesc. Daţi-i drumul! urlam ca din gură de şarpe şi aruncam în câini tot felul de crengi şi pietre. Asta încă mai trăieşte! urlam, o să crăpaţi cu toţii din cauza ei! urlam, dar câinii o sfârtecau în continuare, iar fetiţa râdea, şi de la sângele ei pădurea intrată în putrefacţie s-a umplut cu aromă de mentă. Tu, curvă ordinară! urlam. N-ai să faci din mine un criminal! urlam, apoi am început să alerg printre copaci, deşi ştiam că nu prea avea rost, şi din gură deja mi se revărsa nămolul.

— Într-atât te afectează priveliştea mizeriei? m-a întrebat părintele paroh, dar eu am făcut doar un semn cu mâna cum că mai degrabă să lăsăm asta acum şi n-am simţit nici măcar obişnuita ruşine care mă copleşeşte când mă surprind că din cauza a ce este în interior deja nu se mai vede ce-i în jurul meu.

Cu toate că omul apreciază treaba asta. Cel puţin sentimentul ruşinii să-l mai aibă. Îi place să fie surprins asupra faptului când îi spune domnului Rosenberg că n-are nevoie de încă un stilou, deşi îi este clar că acest lucru abia dacă diferă, de fapt, de spusele celor din industria de tricotaje din Olanda, care susţin că n-au nevoie de cele cinci sute de pulovere cu defect.

— Să ne grăbim, i-am spus, şi am lăsat în urma mea ţigănia cu geambaşii pricepuţi în jupuirea cailor, cu scările care conduc nicăieri şi cu puradeii în pulovere din ajutoare, de parcă ar fi fost un circ ambulant unde singura atracţie este un leu numai piele şi os care hăpăie lapte dintr-un lighean.

N-aveam bilet retur, pentru că timp de cinşpe ani am tot precizat casieriţelor de la căile ferate cum că vreau doar un bilet simplu, pentru dus, la fel cum într-un port al Adriaticii probabil că şi Judit precizase acest lucru unui docher de pe un cargobot, atunci când strângând sub braţ doar un singur schimb de lenjerie şi vioara de maestru a familiei Weér îl rugase pe bărbat ca din considerente umane plus o mie de dolari să-i facă un locşor printre produsele industriei grele fabricate-n Iugoslavia. Prin urmare, la casa de bilete mi-am amintit că-n felul ăsta şi spre casă trebuie să precizez acest doardus. Acum e totuna, mă gândeam, apoi am plătit biletul pentru că trenul deja fluiera.

— E pentru dumneata, mi-a spus părintele paroh când eram deja pe scara vagonului şi mi-a dat o carte cu copertele din piele neagră.

— Confesiunile? l-am întrebat.

— Vezi-ţi de treabă, glumeşti? Nici măcar nu-l cunoşti pe autor.

— Atunci e bine, i-am spus, apoi am pus cartea în buzunarul sacoului. Va să zică o să ai răbdare să aştepţi.

— Să nu-ţi faci probleme, am cu ce-mi petrece timpul.

— Probabil c-ai avut dreptate. Poate că mai întâi trebuie să ni se umple complet gura cu nămol. Apoi s-ar putea să reuşim să ne înălţăm inima spre Dumnezeu.

— Nu-i nevoie. Se înalţă ea şi singură.

Trenurile de luni dimineaţa sunt aproape goale, abia de călătoreşte cineva cu ele. Nici tu muncitori, nici tu excursionişti, nici tu precupeţe grăbite să-şi vândă marfa de contrabandă în pieţele din suburbii, doar doi-trei comis-voiajori cu servietă, care abia acum au început, deocamdată în cantităţi mici, cu trenul, dar şefu-i convins că într-un an vor avea deja Suzuki Swift, apoi n-o să mai aibă probleme, garniturile de tacâmuri suflate cu aur o să le transporte cu maşina la Budapesta, iar familia, la Balaton. O să vezi tu, tipele de la buticurile de pe bulevard se dau în vânt după aşa ceva, acum e sezonul. Nu mai fă pe nebunu’! Cum adică nu poţi plăti cauţiune pentru cincizeci de garnituri căcăcioase? Nu-mi veni mie cu factura de lumină, mai degrabă încearcă să-ţi faci norocul. Profită de ocazie! Dar de-ndată ce-şi deschideau magazinele, tipele de la buticuri agăţau în uşă tăbliţa cu „Rugăm comis-voiajorii să ne menajeze!“, iar cele care nu, au deja garnitură de tacâmuri aurite, ambalată în servietă diplomat, îi aşteaptă pe comis-voiajorii din reţeaua Multilevel, pe cei care oferă produse cosmetice şi chiloţi cu pantere, pentru că lenjeria cu pantere are succes, dragul de Robi a sfâşiat-o, pur şi simplu. Ei bine, în aceste trenuri sunt doar doi-trei comis-voiajori, apoi câţiva vizitatori care se grăbesc să ajungă la spital, cu garoafe şi răcoritoare la cutie, la fel şi cei care merg la diferite oficii să-şi rezolve problemele legate de despăgubire, având în buzunare acte scrise cu creionul chimic, care atestă vânzarea-cumpărarea unor terenuri agricole valorând trei coroane virtuale de aur, sau mărturia camarazilor de prizonierat, care confirmă că după doişpe ani au venit împreună acasă, pe jos, de pe malul fluviului Ienisei. De unde pula mea să-ţi fac rost de ordinul de eliberare?! Pe noi, cei cărora încă nu ne-au îngheţat mâinile, ne-au obligat să semnăm o hârtie cum că n-am umblat niciodată pe acolo, apoi în poarta lagărului santinela ne-a dat un şut în cur urlând s-o tulim urgent, pentru că n-am îndrăznit să ne urcăm în camioane, ne era teamă c-o să ne împuşte din spate. Păi tinere, dumneata nu eşti sănătos la cap? Crezi că cercelul de poponar mi l-au smuls din lobul urechii? Nu-mi veni mie cu paragraful cutare şi cutare, mai bine uită-te aici: ce vezi dumneata nu-s cicatricele lăsate de un cercel de poponar, ci de şobolanii care mi-au ros urechea în baracă! Şi mare păcat că nici măcar nu m-am trezit, pentru că astfel am fi mâncat şi noi carne! Carevasăzică, cu trenurile de luni dimineaţa călătoreau, în general, oameni din ăştia, era mai greu să găseşti un compartiment complet gol, nu ca la trenurile din zori, cu care călătoresc muncitorii, sau la cele de la sfârşitul săptămânii, cu excursionişti, care se înghesuie chiar şi şaişpe pe opt locuri şi-l înjură pe maistru sau pe proful de fizică, dau sticla din mână-n mână şi ascultă muzică la magnetofon. Dar aceşti comis-voiajori, aparţinători ai bolnavilor şi solicitanţi de despăgubiri vor să fie singuri în compartiment, trag perdelele la ferestre şi se prefac că dorm, tocmai când se opreşte trenul în gări, asta ca să nu fie deranjaţi de călătorii care atunci urcă, iar dacă funcţionează, blochează până şi zăvorul de la uşă, astfel ca numai controlorul să poată intra în compartiment.

Am găsit un compartiment gol în ultimul vagon, am închis uşa, am blocat zăvorul şi am tras perdelele la ferestre, apoi m-am gândit că lucrul cel mai înţelept pe care pot să-l fac e să pun povestea preotului Albert Mohos în dosarul galben, cel în care adunam poveştile degenerate. Mapa în care odinioară Judit îşi ţinuse notele muzicale a devenit banca măgarilor, butucul de tortură al eşecurilor, pentru că niciodată n-am fost în stare să arunc la coşul de gunoi sau în sobă aceste povestiri nereuşite. Ba mai mult, ţineam mapa galbenă pe masa de scris, printre celelalte manuscrise, exemplare de corectură şi alte hârtii, ca atunci când nu sunt acasă mama să le citească în voie. Aşa conversam noi. Când eram acasă, abia dacă trecea pragul camerei mele, dar de-ndată ce-mi scoteam piciorul din locuinţă, răscolea totul, umplea camera cu parfumul greu al cosmeticalelor, vărsa ceaiul de mentă pe te miri ce, lăsa fire de păr peste tot. Manuscrisele îmi erau lipicioase, mânjite cu ruj şi fard pentru ochi, pentru că fie îşi umezea degetele, fie se ştergea la ochi. Dar niciodată n-am adus în discuţie aceste urme, de fapt aş fi putut să-mi încui scrierile în sertarul de la masă, dar în cazul ăsta nu ea ar fi fost prima care le-ar fi citit.

Pe tren nu pot nici să scriu, nici să citesc, peisajul care aleargă lângă mine îmi mânjeşte tot timpul revelaţia lecturii. Până şi imaginea celei mai pipernicite păduri îmi impietează splendidele descrieri din natură, fapt demn de remarcat pentru simplu motiv că oamenii, de exemplu, nu mă deranjează deloc. Pot citi excelent pe scara rulantă, în staţia de tramvai sau la cârciumă, discuţia celor de la masa vecină n-a provocat încă niciodată daune în monologul stareţului Zosima, nici în cel al lui Marmeladov, au făcut casă bună împreună. Ba mai mult, uneori fusese cât se poate de interesant să ascult disputa generată de finalele cupei la fotbal, în timp ce răsfoiam Critica raţiunii pure. Singurul lucru care mă deranjează e peisajul, ceea ce nu-i o binecuvântare. Întotdeauna i-am invidiat pe cei care sunt în stare să iasă cu o carte şi să citească pe Insula Margareta sau cu stiloul şi hârtia sub umbrarul de trandafiri, la mine aşa ceva nu ţine, aşa că nici măcar n-am încercat să frunzăresc cartea primită de la părintele paroh, stăteam liniştit în compartiment, mă holbam la pusta ungară şi-l aşteptam pe conductor să scap de controlul biletului. De ani de zile mi-e groază că la un moment dat conductorul o să descopere ceva în neregulă cu biletul meu şi o să mă coboare din tren, teamă care, fireşte, e o prostie, totuşi, până nu trece controlul, omul n-are o clipă de linişte. Să vină odată nenorocitul ăla de controlor, mă gândeam, şi dintr-odată mi-am dat seama că deja nu mi-e frică deloc. Ba mai mult, dacă acum m-ar coborî din tren, aş putea rătăci patruzeci de zile prin pustiu, acest lucru având, totuşi, un avantaj. Nici măcar robinetul de apă nu mai eşti în stare să-l deschizi fără mine, mamă, mă gândeam. Ai fi nevoită să drămuieşti foarte bine pâinea aia de o juma’ de kil, mă gândeam. Pentru că Dumnezeu n-o să dea o fugă la magazinul din colţ, mă gândeam. Iar tu trăieşti numai cu pâine, mamă, mă gândeam. Cu cea mai bună pâine albă de la brutăria Rákóczi, mă gândeam. Dacă există un pic de suflet în controlorul ăsta o să descopere că biletul meu nu-i în regulă şi o să mă arunce din goana trenului în pustiu, iar tu te vei duce frumuşel la cumpărături, mă gândeam. Din cei cinci sute de franci pe care-i primeşti lunar îţi ajunge inclusiv pentru picăturile Béres, care nuauniciunrost, la fel şi pentru cosmeticalele nulevedenimeni, mă gândeam. De altfel nu-i soră-mea mai mică, ci soră-mea mai mare, măcar atâta lucru ai fi putut învăţa şi tu, mamă, mă gândeam. Noi deja la vârsta de şapte ani am decis cât se poate de clar treaba asta, mă gândeam. Pentru că ar fi fost o prostie ca o viaţă-ntreagă să ne certăm pe o diferenţa de vârstă de o juma’ de oră, mă gândeam. Astfel că-n timp ce voi repetaţi nu mai ştiu ce spectacol de revistă despre mişcarea muncitorească, în cuşca sufleorului noi ne-am uitat ţintă unul în ochii celuilalt, mă gândeam. Iar cel care a rezistat mai mult a devenit mai în vârstă, aşa că n-a mai fost nici o controversă între noi, mă gândeam. Şi ţi-am spus şi ţie, mă gândeam. Cel puţin atunci ai fi putut învăţa că Judit este soră-mea mai mare, mă gândeam. Bună ziua, vă rog biletul! mi-a spus controlorul. Poftim! i-am spus. Cel puţin ai fi putut încerca să te prefaci că-ţi aminteşti şi de altceva din toată tevatura, nu numai de ruptura de perineu şi de hemoragia conjunctivei, mă gândeam. E vagon pentru nefumători, mi-a spus controlorul. Scuzaţi-mă, o să ies pe coridor, i-am spus. Deşi, fără-ndoială, omul este preocupat mai degrabă de leziunile organelor sale genitale, mă gândeam. E suficient dacă deschideţi fereastra, mi-a spus controlorul. E totuna, adică vă mulţumesc, i-am spus.

Când poştaşul i-a adus mamei prima scrisoare trimisă de Judit din America, tovarăşul ministru l-a convocat la el pe Tovarăşul Fenyő, secretarul de partid al teatrului, comunicându-i că lui personal nu i se rupe inima în mod deosebit din cauza actriţei Weér, oricum, el preferă femeile brunete şi zvelte, dar corpolente, nemaivorbind că şi aşa e mare înghesuiala la diferitele premii şi inele comemorative, deci, s-ar elibera la ţanc un loc în vârful scării măgarilor, în schimb, aşa cum reiese din New York Times, bastarda aia mică chiţăie deja foarte îndemânatic din vioară, dincolo. Ca atare, ar fi păcat să pierdem aşa ceva, la urma urmei noi suntem o mare putere muzicală, nu-i aşa? Nemaivorbind că prim-violoniştii au avantajul că sunt mai chipeşi, în schimb pot fi ţinuţi relativ mai uşor în frâu. Nu ne ponegresc şi nu mâzgălesc tot felul de rahaturi pe te miri ce proteste. Totuşi, cu un cvartet de coarde e mai greu să subminezi clasa muncitoare. În concluzie, el, în calitate de tovarăş ministru, ar fi foarte recunoscător dacă Tovarăşul Fenyő ar descoperi cât mai repede posibil călcâiul lui Ahile într-o inimă de mamă.

Aşa că Tovarăşul Fenyő, de care de altfel toată lumea avea curajul să râdă cu poftă deja de un cincinal, desigur doar discret, abia sesizabil, deci Tovarăşul Fenyő şi-a bătut capul o noapte întreagă unde naiba poate să fie călcâiul lui Ahile într-o inimă de mamă. I-a fost chiar niţel ciudă că s-au dus naibii vremurile alea bune când nu era legat de mâini şi de picioare, când se putea acţiona în voie, apoi s-a gândit că fie ce-o fi, la urma urmei este încă democraţie populară sau cemnezeiimăsii, astfel că la repetiţiile de a doua zi a rugat-o pe Cleopatra să schimbe rolul cu una dintre sclave. E o glumă, nu-i aşa? l-a întrebat Cleopatra, dar Tovarăşul Fenyő i-a spus că nu-i glumă tovarăşaartistă, crede-mă, e şi ăsta un rol excelent, iar dacă stăm să ne gândim bine, poate că şi teatrele populare din târgurile de pe malul Tisei ar avea nevoie de asemenea artişti excelenţi, cum eşti matale. Drept replică, Cleopatra i-a spus regizorului să-l trimită naibii de pe scenă pe boul ăsta, dar regizorul şi-a rugat colega să nu deranjeze repetiţiile, mai degrabă să fie amabilă să înveţe până mâine cele câteva propoziţii, pentru că el ţine morţiş să fie prezent cu piesa asta la Festivalul de Teatru de la Praga.

Auzind asta, Cleopatra a fugit acasă, aşa costumată cum era. Din ochi îi şiroiau lacrimi negre, pentru că nici măcar nu s-a demachiat. A alergat prin centrul oraşului, pe cap avea un păr negru de împrumut şi o diademă din diamante de sticlă, purta un sutien din rubine de sticlă, în picioare nişte sandale romane, iar pe umeri îi flutura o togă dintr-o mătase sintetică, adică exact aşa cum şi-a imaginat-o pe Cleopatra verişoara Tovarăşului Fenyő, după ce consultase afişul unui spectacol franţuzesc de revistă. Iar oamenii nu-şi credeau ochilor, mămicile care tocmai ieşeau din Magazinul Pionierilor au răsucit urgent în altă direcţie capul plozilor, la fel cum se suceşte capul puilor de găină, nevestele şi-au pălmuit în public bărbaţii care se holbau cu gura căscată, autobuzul şapte a parcurs traseul dintre Piaţa Eliberării şi Astoria ca un om în pas alergător, călătorii impunându-i şoferului să n-o depăşească pe Cleopatra. Numai de un singur lucru nu şi-a dat nimeni seama: cine-i femeia asta pe jumătate goală, căreia-i flutură pe umeri toga din mătase sintetică? Oamenii nu şi-au recunoscut actriţa-vedetă pentru că n-au văzut-o niciodată plângând cu lacrimi adevărate, numai cu dintr-acelea care sunt provocate de balsamul vietnamez uns la momentul potrivit pe pielea fină din jurul ochilor. Nici Antoniu însuşi n-o văzuse încă niciodată pe Cleopatra plângând, nici măcar atunci când poştaşul i-a adus prima scrisoare expediată de pe Coasta de Est. La drept vorbind, abia acum şi-a dat seama că lacrimile Cleopatrei nu sunt, de fapt, mentolate, ci au un gust sărat, aşa cum e-n cazul tuturor, şi nici măcar nu i-a părut rău că din cauza pierderii nenorocitului ăla de rol principal o vede pentru prima dată plângând aşa cum are rost să plângă un om. Dimpotrivă, pentru lacrimile astea sărate era profund recunoscător legilor junglei din democraţia populară. La fel, n-ar fi regretat deloc dacă pe Cleopatra ar fi transferat-o din privilegiata tabără a celor protejaţi, nu în cea a toleraţilor, ci direct în categoria interzişilor. Dacă dosarul ei de cadre ar fi ajuns cu încă un raft mai jos. Antoniu s-a dus apoi la baie după picăturile de valeriană şi după un prosop ud, iar când a revenit a desfăcut curelele sandalelor romane şi a şters de pe gleznele şi de pe degetele picioarelor Cleopatrei praful de pe strada Lajos Kossuth, bulevardul mic şi cel din Parcul Muzeului. Apoi a dezbrăcat-o de toga din mătase sintetică şi cu un alt prosop i-a şters transpiraţia adunată în căuşul dintre vertebre. Asta ca să calmeze umerii care tremurau din cauza hohotelor, la fel şi zvârcolirea şoldurilor împodobite cu un cordon auriu. Pe când a şters de pe mâinile Cleopatrei puful de pene din perna sfâşiată, s-au mai potolit şi hohotele.

Asta-mi pică bine, a spus Cleopatra, apoi s-a întors, pentru ca Antoniu să-i şteargă şi penele lipite de pielea obrazului, de lacrimile autentice care-i şiroiau peste machiaj, de artera care-i zvâcnea de-a lungul gâtului graţios, să-i poată calma cu prosopul umed gâfâiala sânilor garnisiţi cu rubine din sticlă.

Nu plânge, mamă, o ruga Antoniu mângâind cu prosopul adâncitura de pe pântec, care pornea de sub coşul pieptului, ajungând până jos, la cordonul aurit de sub ombilic.

Scoate de pe mine prostiile astea, băiete, a spus Cleopatra, iar eu i-am desfăcut cordonul, apoi şi-a ridicat şoldurile ca să pot trage de sub ea cureaua din piele artificială de şarpe, vopsită cu bronz galben.

Gunoaiele dracu’… au impresia că vor face din mine o figurantă, a spus, iar eu i-am mângâiat puful de pe coapse.

Vai, asta chiar că-mi pică foarte bine, băiete. Încă nu te opri, uite şi talpa, şi şi-a ridicat piciorul să mi-l pună în braţe, dar eu i-am prins glezna şi i-am reţinut laba piciorului în dreptul feţei mele.

Linişteşte-te, mamă, am rugat-o şi, înainte să încep să-i masez degetele subţiri de la picioare, i-am încălzit talpa cu respiraţia mea. Apoi i-am pus călcâiul pe umăru-mi stâng, nicidecum în braţe, n-aveam curajul, dar nici înapoi în pat n-am vrut să-l pun, şi stăteam aşa deja de minute-ntregi, ea, rezemată-n coate, cu părul de-mprumut căzut pe jumătate de pe cocu-i blond, eu, ţinându-i unul dintre picioare pe umăr, iar pe celălalt în mâini. Era poate pentru prima dată-n viaţă când simţeam că această privire e caldă, dar n-am îndrăznit să-mi ridic capul, ştiam că această căldură ţine doar până când ne uităm unul în ochii celuilalt. Desigur, mai ştiam şi faptul că nu pot să rămân o viaţă întreagă cu capul aplecat. Apoi şi-a retras încet piciorul dintre mâinile mele şi l-a săltat în dreptul buzelor, ca să i-l pot săruta.

Băiete, pe tine o să te iubească la nebunie femeile, mi-a spus grăbindu-se la baie.

Apoi, într-o înainte-de-masă însorită, Tovarăşul Fenyő a chemat-o în biroul său, a servit-o cu coniac Napoleon şi i-a spus că, în primul rând nouă ne pare cel mai rău că scumpa artistă nu-şi poate fructifica talentul. Pentru că, iată, de exemplu avem acest scenariu de film cu un rol principal extraordinar, pe deasupra-i vorba de o coproducţie, deci, e rost de călătorii. E adevărat, e vorba numai de Bulgaria, dar chiar şi aşa, marea-i mare şi acol’. Eventual încă un păhărel de coniac? Dar tovarăşaartistă trebuie să înţeleagă că-n condiţiile date apar o mulţime de factori deranjanţi. În schimb, ăştia ar putea fi uşor zădărniciţi – o, dacă altceva nu, dar coniac ştiu să facă franţujii ăştia, nu-i aşa? – dacă fetiţa matale scumpă ar veni acasă, la urma urmei noi suntem o mare putere muzicală, nu-i aşa? îmi vin în minte la repezeală Liszt, Bartók, Lehár, la fel şi Orchestra Simfonică a MÁV-ului, de altfel ne este imposibil să-nţelegem ce şi-o fi imaginat scumpa matale fetiţă? Dar în cazul în care s-ar întoarce, ei da, atunci e altceva, am contabiliza acest pas necugetat drept o călătorie de studii şi vă asigur că şi-ar putea fructifica nu numai talentul, dar şi noile ei relaţii, evident, într-un spirit critic dublat de autodisciplină. Nemaivorbind de scenariul ăsta de film despre care v-am vorbit deja, dar şi o mulţime de alte roluri principale, nu-i aşa? care s-ar cuveni interpretate, în sfârşit, ca lumea. Ei, înc-un ultim păhărel de coniac? iar mama încă-n seara respectivă a şi scris prima scrisoare, fără să amintească, evident, de rolurile principale, dar accentuând caracterul de călătorie de studii al fugii din ţară, la care, soră-mea i-a răspuns doar că, Stimată Mamă, săptămâna viitoare voi concerta cu Menuhin, nu-i aşa că nici dumneavoastră nu v-aţi gândit serios că voi opta pentru Orchestra Simfonică a MÁV-ului?

Dar mama n-a depus armele, s-a consultat până şi cu secretarul de partid.

— Trebuie să-i scrieţi să se gândească la familie, a sfătuit-o Tovarăşul Fenyő, dar după ce a meditat niţel i-a spus că nu, totuşi să nu scrie aşa ceva, treaba poate fi răstălmăcită, imperialiştii naibii pot să interpreteze că la noi familia-i expusă la tot felul de primejdii. Mai degrabă să-i scrieţi că pe tinerii talentaţi asemenea ei noi îi preţuim inclusiv din punct de vedere al existenţei.

Drept urmare, soră-mea mai mare i-a scris mamei că, Stimată Mamă, aici sunt preţuită nu numai din punct de vedere al existenţei, e adevărat, deocamdată vă pot trimite lunar doar cinci sute de dolari. De altfel, cu dragă inimă aş accepta să fiu chiar şi numai o simplă cameristă într-un motel oarecare de aici, decât acasă prim-violonistă într-un concert oferit în cinstea unui congres al partidului. Deci, rugămintea mea este să nu mai primesc asemenea scrisori.

După ce mama a citit acest răspuns deja nu s-a mai consultat cu Tovarăşul Fenyő, ci a înşirat toate rolurile principale, decoraţiile şi medaliile de stat pe care nu le poate primi pe motiv că mucoasa de fii-sa a fugit din ţară, pretinzând ca Judit să se întoarcă de-ndată acasă, pentru că nu suportă ca din cauza unei curviştine de ultimă speţă ea să aibă de acum înainte parte numai de roluri episodice. Sau se-ntoarce cu primul avion, sau, dacă nu, o să considere că i-a murit fata. Şi, moartă fiind, îi garantează că o s-o şi înmormânteze. O să care la cimitir toate boarfele şi căcaturile pe care le-a uitat acasă.

Într-o înainte-de-masă, în timp ce căutam ceva medicamente împotriva durerii de cap, am rămas nedumerit câteva secunde văzând plicurile desfăcute care erau pitite în seiful Wertheim, pentru că fusesem convins că-n timpul micului dejun îi citisem mamei toate scrisorile sosite de la Judit.

Dacă stăm să ne gândim bine, Metropolitanul nici nu-i un loc atât de rău. Dar e-ngrozitor că tu nici acum nu citeşti cursiv, băiete. Deloc nu mă mir că nu ţi-ai luat bacalaureatul, mi-a spus.

Nu la citire am rămas repetent, mamă, i-am răspuns.

Nu? Oricum, e totuna, continuă, mi-a spus în timp ce-şi picura oul moale peste pâinea prăjită, iar eu am continuat să citesc. Numai că-n scrisorile alea era vorba despre cu totul altceva decât în cele trei trimise actriţei Rebeca Weér pe adresa teatrului, scrisori pe care apoi mama le-a ascuns în seiful Wertheim, în dosul cutiilor cu medicamente. Iar în a treia, Judit o tutuia deja pe mama. Nu cu obrăznicie sau cu infatuare, ci în mod firesc, aşa cum o femeie o tutuieşte pe cealaltă. Ruşine cât încape pe şapte file rupte dintr-un caiet de note muzicale, iar eu stăteam năuc în mijlocul camerei, conştientizând cu uimire că începând de la prima menstruaţie a soră-mii se petrecuse ceva despre care eu nu ştiam. Şi tocmai mă pregăteam să pun înapoi plicurile, ca nici de acum înainte să nu ştiu nimic, când am observat în oglindă privirea plină de compătimire a mamei.

Bietul de tine, mi-a spus, apoi mi-a luat din mână foile cu notele muzicale. Le ţinea între două degete, parcă ar fi fost vorba de un şobolan mort, şi ochii îi erau spălăciţi, cum au animalele ucise-n bătaie, iar eu ştiam că începând din secunda aceea vom trăi cu totul altfel. Că regulile de odinioară nu vor mai fi valabile.

Bietul meu băiat, o mică nulitate, mi-a spus, apoi a plecat.

A revenit doar seara târziu, însoţită de un recuzitor de la teatru îmbrăcat într-un tricou de atlet. Bărbatul căra pe umeri un sicriu negru, de decor.

Aici, a arătat mama şi a dat un şut cu piciorul în mormanul de haine aruncate-n mijlocul camerei, apoi a pus cinci bancnote a câte o sută în mâna bărbatului şi a închis uşa în urma acestuia.

Eu stăteam în continuare pe pat.

Ar trebui să te culci, mamă, i-am spus.

Marş din camera mea, mi-a spus, dar eu nu m-am mişcat.

A deschis cu piciorul sicriul şi a azvârlit în el scrisorile de la Judit. Au urmat apoi toate foile cu notele muzicale, de la Paganini până la Stravinski, la fel şi pupitrul de note, corzile şi bucăţile de sacâz pentru arcuş. Absolut totul, de la certificatul de naştere şi până la hainele rămase acasă, inclusiv ceaşca de ceai a soră-mii. Apoi a scos de undeva cutia galbenă de pantofi plină cu fotografii de familie, s-a aşezat lângă mine şi a început să azvârle una câte una fotografiile, fără să tresară cât de puţin. De parcă alegea neghina din grâu. Cele pe care bănuia doar că ar putea să fie Judit Weér ajungeau în sicriu, grâul, în braţele mele. Mă uitam la maica-ei-de-precistă de pe reproducţia agăţată pe peretele din faţa mea şi ascultam cum pocneau fotografiile când se loveau de scândură, fotografii făcute cu ocazia concertelor oferite de Ziua Mamei, la diferite zile onomastice şi de naştere, în timpul excursiilor şcolare. Ştiam că pe cele mai multe dintre ele sunt şi eu. Şi nu simţeam nimic. Nici măcar oboseală. Pur şi simplu, nimic.

Apoi s-a uitat încă o dată cu atenţie prin locuinţă, ca nu cumva să fi rămas ceva pe dinafară. În baie a mai găsit un combinezon, în camera servitorilor, un ghiozdan jerpelit.

Ghiozdanul a fost al meu, i-am spus.

E-n regulă, mi-a spus şi l-a aruncat înapoi între valize şi alte catrafuse.

Pe bune că a fost al meu.

Apoi a adus din cămară lădiţa cu scule şi a început să bată cuie. Toate cuiele s-au încovoiat, nu le ţinea bine. După a cincea sau a şasea încercare mi-a pus, pur şi simplu, în mână ciocanul, iar eu am bătut în cuie capacul sicriului. N-ar fi avut nici un rost să-i spun să apeleze la unul dintre recuzitorii de la teatru. Sau, poate că ar fi avut rost, dar nu mi-a venit în minte. În afară de cum trebuie bătut un cui, nimic nu mi-a venit în minte. Apoi i-am spus, noapte bună, mamă.

Dimineaţa s-a dus la librăria catolică unde se vindeau nu numai cărţi, dar şi o mulţime de alte obiecte necesare practicării religiei: şi rozariu fosforescent, şi agheasmatare mici, de ţinut în casă, şi statuia din ghips a Fecioarei Maria cu Pruncul acoperită cu voal, şi Golgota tridimensională, cu alte cuvinte tot ce se confecţiona la nivelul industriei meşteşugăreşti autohtone în interesul practicării religiei sau tot ce se putea procura de la angrosiştii Vaticanului. A cumpărat zece bucăţi de necrologuri în bianco, iar pe când m-am trezit, deja le-a şi completat.

Bună dimineaţa, mamă, i-am spus.

Îhî, mi-a spus şi a continuat să copieze, cu cea mai frumoasă caligrafie posibilă, din cartea de telefoane adresa ministerului, pentru că a trimis câte un necrolog nu numai soră-mii, dar şi secretarului de partid de la teatru, ministrului culturii, inclusiv lui János Kádár.

Nu s-a văzut pe ea nici urmă de nebunie. M-am oprit în spatele ei şi priveam cum umezeşte cu limba timbrele, apoi cum le lipeşte pe plicurile cu chenar negru.

Termină cu prostiile astea, mamă, i-am spus.

Tu nu te amesteca în afacerea asta, băiete, mi-a spus şi mi-a împins mâna de pe umărul ei.

Apoi s-a dus şi a plătit în avans pentru douăj’ cinci de ani un loc de mormânt în Cimitirul Kerepesi, în colţul de la capăt, în parcela cu mormintele pentru copii, unde iedera împânzise totul, chiar lângă peretele coşcovit al fabricii de cauciuc, acolo unde atunci când se fac probe tehnologice supapele de la burdufuri oftează atât de adânc de parcă ar respira morţii din pământ. Groparii au strâmbat din nas, pentru că parcela unsprezece e spaima groparilor, e locul unde se îngemănează rădăcinile teilor, castanilor şi platanilor, şi nu există o muncă mai căcăcioasă decât să trudeşti cu securea printre rădăcini, până şi-n stâncă e mai uşor să sapi un mormânt, dar în final tot au hâşâit fazanii, au cosit bălăriile şi au săpat groapa, fără să-şi fi dat seama că au fost avansaţi în categoria muncitorilor de la teatru, pentru că formal totul era-n regulă. De exemplu, pietrarul József Smukk era ahtiat după votca Finlandia, aşa că într-o secundă a şi gravat numele soră-mii pe un obelisc prefabricat din piatră artificială, inclusiv data naşterii şi a morţii, apoi a vopsit literele şi cifrele cu bronz auriu, rezolvând până şi transportul. Directorul de la pompele funebre a făcut abstracţie că nu exista certificat de deces, mai exact, certificatul de deces al soră-mii a fost un carton de ţigări americane şi o sticlă de whisky scoţian pe care le cumpărase mama de la magazinul cu valută de pe strada Kígyó, cu banii primiţi de la Judit. Deci n-au existat obiecţii cum că-n cimitirul ăsta de mai bine treizeci de ani nu se mai oficiază înmormântări, nici alte comentarii de acest gen, ci pur şi simplu cei patru gropari şi-au luat frumuşel uneltele şi în ritmul poticnit al ventilatorului fabricii de cauciuc au tot curăţat bălăriile, au tot tăiat la rădăcini şi au trudit cu lopata până când au săpat mormântul amintirilor materiale rămase în urma lui Judit Weér.

E-ngrozitoare cămaşa asta. Îmbracă-te cu ceva mai normal.

Eu nu merg, mamă, i-am spus.

Vezi-ţi de treabă, cum să nu vii?! Îmbrăcarea.

Ţi-am spus, mamă, eu nu merg.

De altfel, mi-e indiferent. Faci ce vrei.

Te rog termină cu prostiile astea, mamă, i-am spus.

Treaba asta mă priveşte numai pe mine personal. Ai înţeles?

Am înţeles, mamă. Dar n-o să-ţi poţi ierta treaba asta niciodată.

Greşeşti profund, băiete. Nici nu-ţi poţi imagina câte lucruri îşi poate ierta omul când e nevoie, mi-a spus, apoi s-a îmbrăcat şi a chemat un taxi, dar care să aibă neapărat un portbagaj pe capotă.

Şoferul şi-a exprimat profunda părere de rău, dar nu vă supăraţi cucoană, maşina mea nu-i un car mortuar, în schimb mama a scos din poşetă două mii de forinţi, după care s-a constatat că dacă trebuie neapărat, la urma urmei şi un sicriu poate fi considerat un fel de bagaj. Bărbatul şi-a suflecat mânecile, dar cutia de lemn s-a dovedit a fi mai uşoară decât îşi imaginase, aşa că nici măcar nu şi-a pus-o pe umeri, a cărat-o până-n stradă ţinând-o pur şi simplu sub braţ. A aşezat-o pe portbagajul de pe capotă, apoi a fixat-o cu câteva cabluri elastice, iar mama, îmbrăcată într-un deux-pièces negru, încălţată cu nişte sandale extrem de fine, ţinând în mâini o poşetă neagră din catifea, s-a aşezat pe bancheta din spate a autoturismului marca Jiguli.

Putem porni, a spus, şi s-au dus în Kerepesi, au străbătut aleea principală flancată de copaci, ajungând până-n spate, la mormintele pentru copii, dar în jurul gropii proaspăt săpate nu stătea nici secretarul de partid, nici ministrul culturii, nici János Kádár, doar cei patru gropari, iar mama i-a spus şoferului s-o aştepte, totul durează doar câteva minute. Astfel, până când au aşezat sicriul în groapă, contorul taxiului a ticăit fără-ncetare. Peste foile cu notele muzicale din Paganini şi Stravinski au căzut patru lopeţi de bulgări de pământ a doi forinţi pe minut, pentru că groparii trăgeau de timp ca să se holbeze cât mai mult la mama, la femeia pe care deux-pièces-ul negru din mătase stătea la fel de ţeapăn ca odinioară, în cabina de probă a magazinului de pe Alexander Platz.

Cu toate că industria de confecţii din redege nu s-a aşteptat ca respectivul deux-pièces să genereze tocmai aceste efecte. Creatorii de modă abia dacă s-au gândit că neveste de actori aflate în convalescenţă după o depresie de lăuzie vor fi depresive până la moarte tocmai datorită acestui deux-pièces; că amantele enigmatice ale directorilor de teatru vor avea parte de spălături la stomac tocmai din cauza acestui deux-pièces şi mai enigmatic; că sute şi sute de femei vor dori să vadă arzând pe rug fusta asta din mătase, la fel şi taiorul din mătase încheiat la doi nasturi, sub care se hlizesc băţoase sfârcurile ţâţelor pline de cianura celor zece ani de căsnicie. Dar la fel au dorit să vadă arzând pe rug acest deux-pièces şi asistenţii de regie de altă dată, chelnerii şi băieţii de la măcelării, toţi cei care chiar şi după ani şi ani tresăreau transpiraţi de spaimă când simţeau în somn parfumul de migdale al sânilor, iar dimineaţa îşi pălmuiau în baie propriile fiice, urlând ca din gură de şarpe, să nu mai văd pe tine gioarsa asta, pentru că nenorocitele tocmai încercau în faţa oglinzii cine ştie ce deux-pièces din mătase procurat de la vreun second-hand. Deci industria de confecţii din redege nu la aşa ceva s-a aşteptat. Creatorii de modă au plănuit pur şi simplu un deux-pièces sobru pentru sezonul estival, sub taiorul căruia se impunea neapărat o bluză, să spunem că de culoare crem deschis, cu care să se îmbrace funcţionarele între optşpe şi treişcinci de ani, la sfârşit de săptămână, când merg la cinema. Dar mama şi-a dat seama încă acolo, în cabina de probă a magazinului de pe Alexander Platz, că doar cele câteva grame de mătase valorează de o sută de ori mai mult, şi cheful de a-şi cumpăra acest deux-pièces nu i-a fost umbrit nici măcar de faptul că de trei luni nu-i mai venise menstruaţia.

Putem porni, i-a spus peste câteva minute taximetristului, pentru că n-o mai interesa cât de estetic urma să fie acoperit mormântul, iar pe când groparii au aruncat şi ultima lopată cu bulgări de pământ, ea stătea deja în mult încercatul fotoliu din piele aflat în biroul Tovarăşului Fenyő, şi l-a întrebat dacă acum, în sfârşit, partidul e mulţumit de ea, pentru că deşi corespondenţa nu s-a finalizat cu succesul scontat, ea totuşi a tras concluzia necesară, anume, că fiica ei este nu numai o simplă oaie rătăcită, dar şi o trădătoare de ultimă speţă, care şi-a trădat ţara şi neamul, care în interesul egoist al propriei sale cariere a fost în stare să-şi trădeze fără pic de scrupule nu numai propria mamă, dar şi clasa muncitoare. Este o nulitate ticăloasă, o curviştină ordinară. Prin urmare, nu numai că a întrerupt relaţiile cu ea, dar începând de acum fiica ei e moartă, dar despre toate astea precis că Tovarăşul Fenyő a fost deja informat. Ca atare, ea consideră că atât în calitate de mamă, cât şi ca actriţă corespunde din nou moralei socialiste. La început, secretarul de partid a crezut că mama îşi bate joc de el şi de valorile pe care le simbolizează, asigurând-o pe tovarăşa că Partidul Muncitoresc Socialist Ungar nu va tolera acest gen de comportament, dar şi-a dat seama repede că nici vorbă de cinism, că femeia asta vorbeşte cât se poate de serios. Ei bine, atunci a scuipat-o între ochi pe mama.

A lăsat să-i cadă cartea de muncă din mână în gura de canal din faţa intrării actorilor, de parcă i-ar fi căzut dintre degete doar un ambalaj din staniol din care s-a terminat bomboana de ciocolată umplută cu vişine şi coniac, dar pe când a ajuns acasă abia a avut putere să închidă obloanele de la ferestre. Cu chiu, cu vai şi-a aruncat sandalele din picioare, şi-a descheiat nasturii de la taior şi s-a trântit pe pat.

Adu-mi un prosop ud, am o migrenă, mi-a spus.

Eu mă mut de aici, mamă, i-am spus.

Îhî, mi-a spus, iar în timp ce se ducea împleticindu-se la baie după un prosop ud, mi-am înghesuit în geantă un rând de lenjerie curată.

O priveam din uşă cum stătea culcată pe pat în camera întunecoasă, printre decorurile despre care ne-a minţit că sunt din moştenirea Weér. Taiorul negru din mătase îi alunecase de pe burtă, în locul obrazului, doar o cârpă udă. Nuditatea-i era asemenea goliciunii morţilor, cu care se delectează doar cei care spală cadavrele şi Dumnezeu. Nu mi-ar fi părut rău dacă din ochi, în loc de lacrimi, mi-ar fi curs balele Tovarăşului Fenyő, numai să simt ceva. Dar nu simţeam nimic altceva decât că mă sufoc. Dacă acum nu mă refugiez de aici, atunci, niciodată. Cel puţin să urăsc, mă gândeam. Să urăsc ca şi Judit, mă gândeam. Sau ca nevestele alea drogate cu calmante, care ar dori s-o vadă, în sfârşit, prin gemuleţul cuptorului de la crematoriu cum se transformă încet într-un tăciune, cu deux-pièces-ul ei de mătase cu tot, apăsând chipul bărbaţilor pe sticla refractară, uită-te bine la ea, mai ai timp să intri şi s-o fuţi.

Acum eu plec, mamă, i-am mai spus încă o dată, dar deja nu ei, ci numai cârpei care i se lipise de faţă.

Încui totul, i-am spus, apoi am încuiat uşa în urma mea şi am pornit-o pe jos până pe bulevard, deşi încă nu ştiam unde anume voi merge. Mi-am amintit totuşi că familia Krémer mi-a oferit recent casa lor ţărănească, spunându-mi că oricând.

Pe vremea aceea a început moda caselor ţărăneşti cu pereţii din chirpici, cu aerul lor curat, în curte cu câte o căruţă împodobită cu muşcate. Iar ţăranii se mirau cu câtă pasiune frământă intelectualii ăştia budapestani glodul, cu câtă competenţă lipesc bolta surpată de la cuptorul ţărănesc, agaţă ghivece cu muşcate de diferite culori pe carul cu fân vopsit în cafeniu şi cu câtă ingeniozitate confecţionează din butoaiele puturoase pentru varză murată mese de grădină, din doniţele de odinioară, scăunele, din străchinile crăpate, veioze. Cu câtă însufleţire se bălăcesc pruncii în coveţile de frământat pâine, în timp ce părinţii lor trudesc: tatăl ascute coasa cu raşpelul, iar mama acoperă cu un strat de lac incolor lopata pentru scos pâinea din cuptor. Ţăranii se uitau cu uimire la crainica blondă care prezintă la televizor ultimele ştiri, dar în acelaşi timp sădeşte şi arpagicul în grădina din vecini, astfel c-au şi întrebat-o peste gard care-i treaba, cum de-i posibil aşa ceva. Iar crainica blondă le-a explicat că totul e înregistrat în prealabil, pentru că-n prezent tehnica-i deja foarte avansată, deci e posibil aşa ceva, la care ţăranii i-au spus că ştiu ei foarte bine despre ce-i vorba, nu asta-i problema, dar cum se poate ca ştirile de sâmbăta să fie prezentate deja vineri? De unde le află dinainte? Crainica blondă a rămas vădit încurcată şi i-a întrebat cum e pământul în zonă, e suficient dacă înghesuie într-o găurică câte doi bulbi de arpagic sau mai degrabă să pună trei? La care ţăranii i-au spus că pământul încă-i bun, iar noi obişnuim câte unul.

Ar fi bine să le telefonez înainte, mă gândeam, căutând deja prin buzunare o monedă, dar mi-am amintit că precis se vor interesa despre mama. Cum suntem, ce veşti avem de la Judit, cam aşa ceva. Deci, mai întâi trebuie să inventez ceva, mă gândeam. Nu pot să le spun că mama a înnebunit, mă gândeam. Treaba asta n-am s-o pot spune niciodată, pur şi simplu, nimănui, mă gândeam. Omul nu poate să spună despre propria mamă că-i nebună, mă gândeam, şi încercam să inventez ceva, iar când a început să plouă m-am retras sub copertina chioşcului de ziare, de acolo priveam cum vin şi pleacă tramvaiele, dar încă tot nu ştiam ce am să le spun dacă se vor interesa de mama. Iar după ce a plecat şi cel de-al zecelea tramvai ştiam deja că niciodată n-am să fiu în stare să vorbesc cu cineva despre mama. Apoi, prin fereastra mică a chioşcului, vânzătorul de ziare şi-a scos capul dintre ştirile zilei şi rebusuri întrebându-mă că, de fapt, ce doresc, iar eu i-am spus scuzaţi-mă, aştept pe cineva, şi i-am cerut un număr din revista FilmTeatruMuzică. Abia când mi-a dat revista şi restul am constatat cu uimire că n-am unde să mă duc. Mai exact, că mă pot duce oriunde, dar peste tot, de la Kamceatka şi pân’ la Ţara de Foc, dacă mă sperie un vânzător de ziare am să cer revista FilmTeatruMuzică. Întru câtva, la fel cum făcuseră soldaţii recrutaţi de prin sate, care chiar şi pe front, în timp ce săpau tranşeele, luau câte un bulgăre de pământ în mâini şi-l sfărâmau ca să vadă dacă-i bun pentru grâu sau mai degrabă pentru orz.

O femeie în jur de cincizeci de ani, îmbrăcată într-o rochie roşie, din jerseu, vizibil beată, traversa desculţă carosabilul, clătinându-se. Maşinile claxonau, câţiva şoferi o înjurau de mama focului, iar femeia îi scuipa în faţă strigându-le: suntcurrrvă. Ploaia spălase permanentul din păru-i mizerabil, iar picăturile se prelingeau pe fondul de ten gros de-un deget, de parcă s-ar fi prelins de pe o bucată de muşama. Într-o mână-şi ţinea pantofii şi o sticlă de votcă, în cealaltă, o cioară. Suntcurrrvă, spunea întruna chiar şi atunci când ajunsese pe partea cealaltă, dar deja fără să cârâie, ci simplu, doar pentru sine, cu apatia cu care ar fi spus un rozariu. A aruncat pasărea pe trotuar şi a încercat să-şi pună pantofii, dar şi-a pierdut echilibrul şi s-a rezemat de un stâlp tip lampadar. În final s-a aşezat pe marginea trotuarului, iar cioara se zbătea lângă ea, pe asfalt.

Pe când a reuşit să-şi încheie în jurul gleznelor bareta de la pantofi, pasărea murise. Aripile rupte le avea întinse pe asfaltul ud, de parcă ar fi fost lipite în smoală, dar ea nici măcar nu le-a observat decât după ce se încălţase. Rebeka se trezeşte, a spus şi a ridicat grămada de pene umede, fără să creadă că s-a terminat. Apoi a încercat să toarne votcă în ciocul păsării moarte, dar când s-a dus dracu’ deja toată băutura, când s-a risipit deja orice-ndoială, a înşfăcat furioasă cioara şi a început s-o dea cu capul de pământ în timp ce urla că Rebeka zboară! Rebeka zboară!, iar trotuarul era deja plin cu sânge, pentru că pasărea avea capul pe jumătate sfărâmat.

În staţia de tramvai o femeie a acoperit repede cu mâinile ochii copilului gură-cască, nu te uita acolo, tanti aia-i urâtă, spunea, dar copilul voia să vadă totul, aşa că a primit o palmă zdravănă, apoi mă-sa l-a târât după ea până-n capătul celălalt al refugiului din staţie. Vânzătorul de ziare urla din uşa chioşcului că dacă nu te cărăbăneşti de aici, te arunc sub tramvai, dar femeia n-avea de gând să înceteze, astfel că bărbatul s-a repezit la ea şi a prins-o de păr.

— Las-o în pace, i-am spus, deşi până atunci niciodată n-am intervenit în scandalurile iscate-n stradă.

— Ţine-ţi gura, altfel o încasezi şi tu, mi-a spus.

— Ţi-am spus s-o laşi în pace, i-am repetat, dar deja mult mai încet.

— Atunci du-o de aici, cu pasărea ei răsfutută cu tot, mi-a spus furios, apoi s-a dus înjurând înapoi în chioşcul de ziare şi a trântit uşa.

Femeia mi-a îmbrăţişat picioarele de parcă ar fi îmbrăţişat un trunchi de copac, iar eu nu ştiam ce să-i spun. Mi-au trecut prin minte tot felul de banalităţi de genul înceteazăodată sau linişteştete, dar după un timp n-am mai simţit altceva decât că o să rămân toată viaţa aici, la colţul bulevardului cu strada Bérkocsis, cu o curvă îngenuncheată într-o băltoacă. Singurul lucru pe care mi-l doream era să fug, să evadez, ar fi trebuit să las totul în seama vânzătorului de ziare, apoi i-am prins braţele femeii ca măcar să mă eliberez din îmbrăţişarea ei.

— Ridicămăăă, mi-a spus, iar eu am ridicat-o în picioare, apoi s-a rezemat de lampadarul stradal şi m-a aşteptat până când am împachetat stârvul ciorii în revista FilmTeatruMuzică. A luat pachetul sub braţ, s-a agăţat de mâna mea, apoi am traversat piaţeta. Am pus ochii pe o bancă de pe care încă n-au fost smulse scândurile, dar n-a vrut să se aşeze.

— Aici nu-i bine, mi-a spus.

— Unde locuieşti? am întrebat-o, şi femeia mi-a făcut un semn cu capul spre una dintre străzile laterale, apoi a aruncat cioara la coşul de gunoi.

Camera avea intrarea pe la scările din spate, vizavi cu veceurile comune, dar femeia a trebuit mai întâi să se urce pe unul dintre closete ca să ia de pe rezervorul de apă al acestuia clanţa folosită drept cheie, apoi am ajuns, în sfârşit, în spălătoria avansată drept locuinţă. De când s-au răspândit maşinile de spălat marca Hajdú, cei de la primăria sectorului au declarat cu mare elan drept domiciliu provizoriu acele spălătorii pe care igrasia nu le invadase în întregime şi-n care se putea înghesui un pat veşnic neaşternut, o măsuţă şi două fotolii cu braţele rupte, un dulap şi un reşou cu butelie.

Peretele coşcovit din jurul reşoului şi al chiuvetei era acoperit cu copertele colorate ale revistelor magazin. Din loc în loc lipsea câte o piuneză, astfel că fotomodelele care prezentau câte un jerseu nou, pentru primăvară, şi cântăreţele de muzică uşoară atârnau în gol, îndărătul fetelor cu rochii îndrăzneţ decoltate de pe câte o copertă a revistei de romane-serial, Rakéta, se vedeau cărămizile umede, dar cu toate astea nu mirosul de mucegai era cel care domina, ci mirosul specific unei încăperi pline cu păsări. Apoi femeia a deschis dulapul de haine, iar camera a fost invadată brusc de un ciripit puternic. Pe rafturi erau înşirate douăj’ cinci de colivii, sub efectul luminii trezindu-se la viaţă canari şi papagali, pescăruşi mici, cinteze-zebre şi turturele-râzătoare, dar erau şi porumbei de rând şi guguştiuci, mierle negre şi o mulţime de vrăbii, dar toate păsările se zbăteau neputincioase pe fundul coliviilor, pentru că aveau aripile rupte.

— Ai ţigări? m-a întrebat femeia, iar eu i-am răspuns că mi s-au terminat, drept care s-a aşezat în genunchi şi a tot scotocit sub pat până când a scos un borcan de compot plin cu mărunţiş, apoi mi-a pus în mână o grămadă de monede de câte douăzeci şi de câte cincizeci. Adu un pachet de Fecske, mi-a spus.

Vânzătoarea deja mătura. Trebuia să fi venit mai devreme, am făcut deja monetarul, mi-a spus, iar eu i-am răspuns că nici o problemă, o să marchezi mâine dimineaţă, dar după părerea ei aşa ceva nu ţine, s-ar putea să fiu în control, iar în cazul ăsta va fi dată afară, dar eu i-am spus că nu sunt controlor, că mama n-a putut veni după cumpărături pentru că şi-a rupt aripa, la care ea a râs şi m-a lăsat să intru pe sub oblonul tras pe jumătate, deşi spusesem întâmplător aripă în loc de picior. Apoi am cumpărat şi patru chifle şi două sute de grame de parizer. Când am ajuns înapoi femeia era întinsă pe pat şi se uita la păsările care făceau tărăboi în dulapul de haine, la fel cum alţii se uită la televizor sau privesc de la pervazul ferestrei în stradă, la ce se întâmplă afară, în lume.

— Ţi-e foame? am întrebat-o şi am pus mâncarea pe măsuţă.

— Mănâncă numai tu, azi eu nu mănânc, mi-a spus, apoi s-a ridicat, şi-a aprins o ţigară şi s-a holbat în continuare la păsări.

De afară s-a auzit trântitul uşii de la veceu, apoi icnetele unui bărbat printre ciripitul canarilor şi vrăbiilor. Ăsta-i Nyitrai, mi-a spus. De două săptămâni e constipat, aici mi se screme în fiecare seară cu căcatul lui cu tot. Apoi, cu o voce răguşită i-a strigat lui Nyitrai: înghite dracu’ o lingură de ulei de ricin, iar acesta i-a replicat, tot strigând: ţine-ţi gura, ştoarfă ordinară, o să te reclam la cei de la moravuri.

— Nici aşa nu mă reclamă, a dat din mână de parcă ar fi vrut să mă liniştească să rămân potolit şi să mănânc în continuare, apoi şi-a stins ţigara, a aprins reşoul şi a încălzit apă. Se-mbolnăvesc dacă le dau apă rece, mi-a spus şi a început să împrăştie dintr-o pungă de hârtie grăunţe în colivii, în timp ce repeta întruna că Rebeka mănâncă.

— De unde le ai? am întrebat-o.

— De ici, de colo. Cele de soi, cadou de la clienţi. Dar toate pe care mi le aduc au aripile rupte, pentru că aşa-s mai ieftine sau pe gratis. De altfel, e totuna, aici nici aşa nu prea pot să zboare.

— Şi, cioara?

— Acum am găsit-o în piaţetă. Probabil c-a jumulit-o vreun câine.

A verificat cu degetul mic dacă apa s-a încălzit suficient, a umplut jgheaburile minuscule din colivii, apoi şi-a aprins iar o ţigară.

— Mă fuţi? m-a întrebat.

— Nu, i-am spus.

— Tu eşti domn. Precis că umbli la Anna⁴.

— Nu de asta, i-am spus.

— Deşi e numai trei sute. Şi eu am umblat la Anna.

— Eu încă nu.

— Eşti însurat?

— Nu sunt însurat.

— Faptul că eşti însurat nu-i un motiv să nu vrei. Cei care au neveste vor cel mai tare.

— Pot să dorm aici? am întrebat-o.

— Tot trei sute te costă. Dar numai noaptea asta, mâine îmi vine un client. În fiecare marţi vine poştaşul.

— Bine, i-am spus.

— El mi-a adus canarul. Dar îmi plăteşti acum, înainte.

— Fireşte, i-am spus, apoi am scos trei sute, ea a luat banii şi i-a ascuns în dulap, îndărătul uneia dintre colivii.

— De aici nu-i fură nimeni. Dacă cineva încearcă să scotocească, astea fac tărăboi şi mă trezesc. Sunt mai bune decât câinii.

— Acolo eşti dumneata? am întrebat-o arătând spre fotografia care atârna deasupra patului.

— Mama.

— Îi semeni. Mama dumitale a fost o femeia foarte frumoasă, i-am spus.

— Nu trebuie să-mi faci curte. Pentru trei sute poţi chiar să şi vrei. Iar dacă-mi devii client, îmi aduci câte o pasăre.

— Nu ţi-am făcut curte, dar chiar e frumoasă.

— Da. Aşa că las’ să atârne pe perete şi să vadă totul… Ei, te dezbraci?

— Pe bune că nu vreau altceva decât să dorm.

— Ţi-a dat nevasta papucii, ai?

— N-am nevastă, i-am spus.

— Dacă nu vrei, nu trebuie să-mi vorbeşti despre ea.

— De ce nu mă crezi că n-am nevastă? am întrebat-o.

— Mie mi-e perfect egal. Pot să şi cred, mi-a spus. Dar numai ăia se lasă rugaţi. Dar, apoi prind aici rădăcini, pentru că toate nevestele scuipă lapţii. De parcă n-ar fi totuna din ce provine căcatul.

A închis uşa dulapului ca păsările să înceteze cu gălăgia.

— Poftim, bea asta, mi-a spus în timp ce mi-a dat o juma’ de sticlă de votcă pe care o scosese de sub reşou, apoi şi-a tras de pe ea rochia roşie, din jerseu, şi-a descheiat sutienul din care i s-au prăvălit sânii imenşi, s-au desfăcut ca două bucăţi de burete şifonat sau două flori ofilite după ploaie, numite în popor bulgăre de zăpadă.

Precis că pentru sânii ăştia umblă aici poştaşul, mă gândeam. O fi având şi el vreo problemă de suflet, mă gândeam. Infirmii, lor le place să se refugieze între sâni atât de imenşi, mă gândeam. Precis că şi tipul ăla cu scaunul cu rotile tot aici vine, cel care în fiecare duminică o coteşte spre strada asta, mă gândeam. Cu o mână manevrează biela, iar cu un picior ghidează tricicleta, apoi trece liniştit pe roşu, asta pentru că lui îi este deja totuna, mă gândeam. Calcă în mod intenţionat peste bombeul poliţistului de la circulaţie şi-i strigă-n faţă că ’te-n pizda mă-tii de curcan împuţit, iar acesta se dă la o parte. Nici măcar nu-i cere buletinul de identitate, pentru că nici el nu-i chiar atât de tâmpit. Ştie că n-are rost să facă pe nebunul cu cel căruia oricum îi este deja totuna, mă gândeam. Mâine facem o încercare, mă gândeam. Trecem pe roşu şi dacă n-o să ne ceară buletinul de identitate înseamnă că, de fapt, deja ne este totuna, mă gândeam şi mă uitam la femeie cum se descalţă azvârlindu-şi pantofii. Picioarele îi erau pline de noroi, şi-a scos o batistă de sub pernă, a scuipat în ea, şi-a şters laba piciorului, apoi a aruncat batista sub pat.

— Ei, nu vii? m-a întrebat.

— Mai bine dorm în fotoliu, i-am spus, apoi am tras o duşcă bună din sticla de votcă, asta ca să adorm mai repede.

— Te poţi dezbrăca, nu sunt hoaţă de buzunare, mi-a spus.

— Ştiu, i-am spus.

— Atunci stinge lumina, mi-a spus, apoi s-a învelit.

Am apropiat fotoliile, m-am dezbrăcat, apoi mi-am făcut mâna căuş şi am băut o înghiţitură de apă de la chiuveta din perete, pentru că mă ardea gâtul de la votcă.

— De ce vrei ca mama dumitale să vadă totul? am întrebat-o deja în întuneric.

— Dacă nu mă fuţi, atunci dormi, mi-a spus.

Aşteptam ca trenul să-şi târşâie roţile, în sfârşit, pe traseul care trece prin cartierele de blocuri şi prin zona verde de categoria a treia, pentru că mi-e silă de suburbii. Deşi probabil că nu ridică nici un fel de probleme. Pesemne că pentru multă lume e mai bună zona caselor cu grădini din Kispest decât locuinţele de pe bulevardul mare, dar şi mai bun cartierul Havanna⁵, decât nimic. În schimb, odinioară, atunci când mă trezeam în vreun apartament din aceste blocuri intram pur şi simplu în panică. Aveam impresia că-n veci nu ajung acasă, de altfel, de-a lungul anilor mi s-a şi umplut un sertar întreg cu schiţe şi hărţi desenate pe diverse bucăţi de hârtie. Schiţe desenate cu vârful carbonizat al beţelor de chibrituri, pentru că în jurul patului nu era nimic altceva la îndemână. Dar sper că şi aşa-i destul de clar, frumuşelule. Deci, te duci pân’ la capătul străzii ăsteia, la magazinul alimentar o coteşti la dreapta, acolo arunci matale fiţuica asta cu adresa şi numărul de telefon la coşul de gunoi, pentru că nu-mi place ca-n timpul futaiului să fiu confundată cu serviciul care acordă ajutor sufletesc. Fireşte, sunt şi dintre cele care au fost scrise cu ruj în timpul cafelei din zori, pe şerveţele cu inimioare sau pe coli de caiet, dar şi pe bucăţi rupte dintr-o rochie. Dar sper că vei păstra totul, aici e adresa şi numărul de telefon, comoara mea. Deci, te duci pân’ la capătul străzii ăsteia, la magazinul alimentar o coteşti la stânga, acolo-i staţia. Iar acum grăbeşte-te, vine-ndată tata din schimbul de noapte sau bărbatul meu, de la Leningrad. Dar eu alergam şi atunci la fel de repede ca să prind cursa de noapte cum făcusem când pe o învăţătoare avansată drept manechin am confundat-o cu serviciul care acordă ajutor sufletesc, plângându-i pe umăr în timpul futaiului. Prin urmare, dacă stăm să ne gândim că indiferent de situaţie, dar dacă după coitus te mănâncă tălpile şi vrei să evadezi, atunci e păcat de mulţimea colilor de caiet şi a şerveţelelor cu inimioare.

Prin urmare, e cât se poate de clar că te-ai căcat pe tine de frică din cauza Eszterei, mamă. Ţi-ar fi plăcut mult mai mult să colecţionez în continuare schiţe şi hărţi de unică folosinţă, alături de trandafiri de adio, de şuviţe de păr blond şi de sonete cu rime împerecheate scrise pe spatele meu. Dacă adun în continuare numerele de telefonniciodatăapelate, cruciuliţele, inimioareledeaur şi steluţeleluidavid căzute de pe lănţişoare. Fotografiile pentru tablourile de bacalaureat şi medalioanele cu zodii. Tot atâţia peşti câţi scorpioni, totuşi, asta nu-i întâmplător, mamă. Fireşte, tot atâtea sunt şi din celelalte şi aproape fiecăreia îi aparţine câte un articol de lenjerie, dar cel puţin o bandă uzată de magnetofon cu şansonetele lui Piaf.

Fără-ndoială, o astfel de colecţiedenimicuri îţi conferă mai multă linişte decât Eszter, mamă. Eszter contra inimioaredeaur sau o casetă Orwo cu gemete şi gâfâieli înregistrate-n secret pe partea be, care ţi se strecoară-n buzunar asemenea unui suvenir util când îţi iei rămas-bun, asta ca să ai pe ce face labă când eşti departe de cartierul Angyalföld. Nu-i aşa că între timp te vei gândi la mine? iar eu mint că, fireşte, bineînţeles, pentru că-n asemenea momente nimic nu-i mai umilitor decât adevărul. Nu există nici o scuză că deja ne îngrozeşte atingerea pe care în urmă cu două ore ne-am dorit-o atât de mult în troleibuz sau în Fiatulpolski, pentru că de cel puţin o juma’ de an nu m-a cărat nimeni într-o cameră cu chirie din cartierul Újpest sau într-o vilă din Buda, de pe dealul Sas.

Prin urmare, chiar dacă se întâmplă ca după poluţie un muşchi neted să pompeze în creier deja doar nimicul, omul nu poate să spună, totuşi, că n-o să asculte niciodată aceste gemetele înregistrate pe partea be a casetei. Că n-o să-şi amintească nimic altceva decât lumina neonului de la reclama agenţiei loto, lumină care se strecurase în cameră şi care după coitus o vopsise subit în culorile mucegaiului. La fel cum şi sonetele cu rimă împerecheată care-i fuseseră scrise pe spate îi amintesc doar cum îl zgâria vârful creionului, iar gulerul rupt pe jumătate, de faptul că asta-i fusese cea mai bună cămaşă. Dar recunosc, deceniul iubitelor de-o noapte a fost mult mai liniştit decât Eszter, mamă.

La halta Rákosrendező au intrat trei bărbaţi în compartiment, lucrători feroviari care până şi-n oraş circulă cu trenul. Călătoresc cu unul dintre trenurile personale pân’ la Gara Keleti pentru saboţi de frână sau să ceară împrumut vreo sculă mai deosebită, apoi până la următoarea cursă beau câteva şpriţuri la Bufetul Gării; e adevărat, în felul ăsta drumul durează pe puţin o oră jumate, dar nimeni nu le cere socoteală. Călătoria cu trenul face parte din orele lor de serviciu, pentru că feroviarii ăştia preferă autobuzul sau troleul, la fel cum preferă marinarii uscatul. Cărora atunci începe să li se întoarcă stomacul pe dos când fac escală în câte un port. Exact la fel se-ngrozesc şi feroviarii când trebuie să apeleze în oraş la transportul în comun. Treaba asta o ştiu de la un controlor de bilete care mi-a povestit că el, de exemplu, deja nici vorbă să poată dormi cu perna sub cap. De treizeci de ani nevastă-sa îi tot face patul aşa cum e obiceiul, iar el tot de treizeci de ani aruncă perna şi-şi pune sub cap geanta de feroviar, pentru că aşa s-a obişnuit încă de când era neînsurat. Dar femeia lucrează la Hotelul Hajnal, aşa nu-i poate pretinde să nu pună perna acolo unde-i locul, vorba aia, obişnuinţa-i cucoană mare. Carevasăzică, har Domnului, în cei treizeci de ani s-au certat numai o singură dată, atunci când şi-au ratat primul concediu petrecut în comun, când într-un hotel al sindicatului n-a dormit patru nopţi la rând, pentru că n-avea la el geanta de feroviar. S-a tot zvârcolit până dimineaţa, a tot mototolit perna, a încercat până şi cu coşul de rafie al nevesti-sii, cel în care-şi duceau la ştrand pătura, dar tot nimic, aşa că a cincea zi s-au întors acasă. Era cât pe-aici să-i fie distrusă căsnicia aflată abia la început, dar până la urmă femeia a recunoscut că n-avea dreptate, pentru că nu există controlor de bilete care să poată dormi fără geanta de feroviar.

Odată, un mecanic de locomotivă mi-a povestit că după ce avusese parte de prima sinucidere a fost nevoie să se pensioneze, i-a fost imposibil să mai conducă. Pur şi simplu mi s-a înţepenit mâna pe bară când am vrut să urc în locomotivă, înţelegi? Stăteam pe scări şi plângeam, deşi semnalul era deja verde. Apoi au venit impiegatul şi şeful gării şi au reuşit cumva să-mi desprindă degetele de pe bara de fier. Chiar din ziua respectivă medicul m-a internat la Spitalul MÁV din Budapesta, deşi majoritatea mecanicilor de locomotivă au cinci-şase morţi la activ. Treaba asta intră în calcul. Până şi la cursuri ni se precizează că nu trebuie să dăm prea mare importanţă acestui aspect, pentru că sunt mulţi care se aruncă sub tren de parcă ar fi nişte iepuri sau căprioare, dar asta îi priveşte pe ei. Nu-i treaba noastră dacă sunt unii care au astfel de preferinţe. În asemenea situaţii cel mai bun lucru e să apeşi prelung pe fluierul locomotivei, apoi să mergi mai departe, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic, pentru că-n felul ăsta se evită problemele. Dar eu nici măcar n-am apăsat pe fluier. Pur şi simplu am încremenit, înţelegi? Femeia aia cu cei doi copii stătea îndărătul curbei de la Tatabánya, nici măcar nu-i luase în braţe, stăteau unul lângă celălalt ca nişte plopi, şi toţi trei m-au privit în ochi, înţelegi? Copila aia de şase ani se uita la mine de parcă aş fi fost un pom de Crăciun plin de cadouri. Apoi, a doua zi s-au publicat în ziar imagini de la faţa locului şi un articol critic despre mamele care recurg la aşa ceva, ziaristul exprimându-şi compasiunea faţă de mecanicul de locomotivă, pe care fără-ndoială că l-au cutremurat cele-ntâmplate. Iar eu am vrut să-l caut pe ziaristul ăla şi să-l întreb dacă văzuse vreodată o mamă cu doi copii stând pe şinele de cale ferată? Voiam să-i pretind să publice o dezminţire. Să scrie că stăteau acolo asemenea unor plopi, iar eu n-am apăsat pe fluier, dar colegii m-au convins să renunţ. Nu te amesteca, mi-au spus, e destul de mare necazul şi aşa, ştii şi tu bine că degeaba ai fi apăsat pe fluier. Iar a doua zi n-am mai putut urca-n locomotivă, mi s-a lipit mâna pe bara de la scările pe care ar fi trebuit să urc, aşa că m-au şi pensionat. De atunci cultiv ciuperci de soi în pivniţă. L-am întrebat pe acest mecanic de locomotivă de ce urcă, totuşi, pe tren, iar el mi-a spus că tinere, treaba asta nu-i ca şi cu ţigările, când în noaptea de Revelion promitem că ne lăsăm de fumat. Un feroviar nu poate trăi fără tren. Am permis de călătorie şi-n fiecare duminică urc pe un personal, merg pân’ la Debreţin sau Miskolc, apoi cu cel de seară mă şi-ntorc, pentru că n-am nici o treabă acolo.

Când cei trei feroviari au intrat în compartiment am scos repede din buzunar cartea pe care mi-o dăduse părintele paroh, apoi m-am retras într-un colţ şi am simulat că citesc, pentru că nu voiam să conversez cu nimeni, iar pe cel care citeşte lumea îl lasă-n pace, în general. Nu-l întreabă de unde şi până unde călătoreşte, dacă are familie, sau cam aşa ceva. Cel care ţine o carte în mână de fapt e absent. Nu-i nevoie să fie servit cu fursecuri sau cu băutură, cartea îl face invizibil. În prezenţa unui călător care citeşte, ceilalţi nici măcar nu vorbesc mai încet. Deci, am scos din buzunar cartea, fiind într-un fel chiar curios să văd ce mi-o fi dat părintele Lázár în locul Confesiunilor, de ce o fi fost atât de convins că nici măcar nu auzisem de acest autor. Nu pentru că aş cunoaşte foarte profund literatura religioasă, dar despre aşa ceva e mai bine să presupui, totuşi, decât să fii convins, părinte. Şi-n timp ce frunzăream cartea, n-am simţit nimic altceva decât un fel de ruşine, pentru că-n felul meu totuşi l-am făcut pe cineva să creadă că din adâncul unui tabernaculdinbeton e posibil încă să apară ceva care să-i placă mai mult lui Dumnezeu decât o cupă cu ostie otrăvită. Frunzăream caietul gol, legat în piele neagră, dar în afară de ruşinea asta difuză nu se mişca nimic în mine. Mi-e teamă, părinte, c-am să te dezamăgesc, la fel ca puradeii industria olandeză de ajutoare. Toate puloverele sunt deja pline cu noroi, mă gândeam. De acum înainte în astea o să jupoaie pielea de pe caii furaţi şi tot în astea o să stea pe scările care conduc nicăieri, mă gândeam. Dar asta poate că nici nu-i atât de grav cum credem, mă gândeam. Cu toate că-i adevărat că pe corăbierul care nu ştie încotro-i portul nu-l favorizează nici un vânt, indiferent din ce direcţie bate, dar din moment ce există carne de cal, de ce să fim neapărat curioşi unde-i ţărmul, mă gândeam. Deşi caietul ăsta de ajutor chiar că-i un suvenir plăcut, chiar ingenios, dar la început la fel de curate sunt şi colile mele apatru, mă gândeam. Şi am motive întemeiate să presupun că lui Dumnezeu îi place mai mult până şi grâul lui Cain, decât tot ce aştern eu pe hârtie, părinte. Şi aşa-i normal să fie, iar Dumnezeu nu poate fi învinuit din cauza asta. Dumnezeu nu-i vinovat că până şi-n cea mai bună formă a mea nu sunt altceva decât o aramă răsunătoare. Pentru că sau e vinovat pentru foarte multe lucruri, sau aproape pentru nimic, iar în cazul ăsta să rămânem mai degrabă la ultima ipoteză, părinte.

Să orbeşti, mi-am zis când aveam abia zece ani, şi orbecăiam prin casă cu ochii deschişi de parcă într-adevăr n-aş fi văzut. Trei zile am turnat ceaiul alături şi tot trei zile m-am tot lovit de canatul uşii. Nici măcar nu trebuia să mă forţez. De fapt vedeam, dar acest lucru nu mă deranja. Doar Judit ştia care-i treaba.

— Sunt orb, dar să nu spui nimănui, i-am spus.

— Bine, mi-a spus, apoi a continuat să exerseze pentru concertul de la şcoală, iar eu mă uitam la mama cum îşi îmbracă blana de astrahan, de parcă m-aş fi uitat la ea printr-o sticlă opacă.

A mai apucat să scoată din frigider nişte mezeluri şi brânză topită, apoi s-a grăbit să plece la teatru.

— Luni e zi de relaş, a spus Judit când avea zece ani.

— Precis că au repetiţii, vineri va fi premiera, am spus când aveam zece ani.

— Luni nu sunt nici măcar repetiţii. Pentru actori, luni e duminică, aşa cum pentru evrei sâmbăta e duminică.

— Atunci azi nu-i luni, i-am spus, dar ea a pus jos vioara şi a adus agenda de pe masa din camera mamei.

— Uită-te, e luni, mi-a spus.

— Nu văd, i-am spus.

— Iartă-mă, mi-a spus. Iată, luni, seara la opt, Te. O.

— Eivezi, Tragediaomului.

— Tamás Offerbach, mi-a spus.

— Tragediaomului, i-am spus.

— Offerbach. De altfel au interzis Tragediaomului, încă de atunci când cei cu abonamentele Gorki au aplaudat în picioare la scena cu falansterul.

— Atunci, e altcineva. A promis că Offerbach nu mai vine pe aici.

— Au repetat doar. De ce te deranjează dacă repetă acasă? Nici la teatru nu te repezi pe scenă, cum că să termine odată.

— Pentru că nu pot să dorm dacă urlă. Şi să nu mintă. Mama mea să nu mă mintă. De altfel, Offerbach nici nu-i actor, e numai ziarist.

— Critic. Deci, aproape că-i actor, mi-a spus.

— Chiar şi atunci. Noaptea să repete singură.

M-a luat de mână şi m-a condus la bucătărie, mi-a uns brânză topită pe o felie de franzelă pe care mi-a dat-o în mână, de parcă aş fi fost într-adevăr orb, apoi s-a deschis uşa şi a intrat mama, dar nici măcar nu ne-a salutat, nu şi-a dezbrăcat nici blana, s-a grăbit la baie.

— Ei vezi, azi nu-i spectacol, mi-a spus Judit, apoi am întrerupt cina şi am intrat în camera noastră.

— Are migrenă, acu’ nu exersa, i-am spus.

— Să jucăm cărţi, mi-a spus.

— Nu pot, i-am spus.

— Atunci, domino. Le poţi pipăi cu degetele.

Apoi, peste zece minute a deschis, totuşi, uşa, cu o mână ţinea un prosop ud din frotir la tâmpla care-i zvâcnea, cu cealaltă strângea clanţa, i s-au umflat venele de parcă ar fi strâns mânerul unui cuţit, aşa avea mâna şi mai frumoasă, iar eu am uitat pentru o clipă că sunt orb. A fost singura clipă de ezitare, apoi iarăşi am privit-o de parcă m-aş fi uitat la ea printr-o sticlă opacă. Nu în ochii ei mă uitam, ci departe, undeva dincolo.

— Să nu îndrăzneşti să te mai amesteci în viaţa mea! Nu accept ca din cauza mucosului de fii-miu să fiu umilită încă o dată! a spus, apoi a trântit uşa.

— Asta-i din cauza lui Offerbach, a spus Judit.

— Şi ce dacă. Cel puţin nu mai vine pe aici. Mă îmbraci în pijama?

— Până când vei fi orb?

— Încă nu ştiu.

— De ce nu eşti mai degrabă surd? Ar observa mai repede.

— Nu-i sigur. Atunci n-am putea povesti.

— La şcoală nu poţi fi orb.

— Nu mă duc la şcoală. Dimineaţa o să-mi curgă sânge din nas, doar ştii figura cu permanganatul.

— Să rămân şi eu acasă? Şi aşa trebuie să exersez.

— Mai bine du-te. Nu-mi place Vivaldi.

— Deşi nu-i rău, mi-a spus. Nu poţi citi dacă eşti orb. De fapt, nu poţi să faci nimic. Surd ai putea citi şi n-ai auzi cum exersez.

— Atunci mi-ar spăla urechea. Sau mi-ar înţepa timpanul, ca la Laci Örvös, înainte de Crăciun.

— Şi aşa o să te ducă la medic.

— Dar n-o să-mi facă nimic, o să se uite doar cu un bec puternic în ochi şi o să-mi dea picături.

— De unde ştii?

— Mi-a povestit Elemér, când i-au făcut ochelari. Îţi dilată pupila cu ceva picături, apoi o zi vezi totul ca prin ceaţă, de parcă ai lăcrima.

— Medicul o să-şi dea seama că vezi.

— De unde?

— O să clipeşti când îţi pune becul la ochi. Cine-i orb de-adevăratelea nu clipeşte niciodată.

— Punem pariu că n-o să clipesc? Să ne uităm ţintă unul în ochii celuilalt.

— Pe ce punem pariu?

— Dacă n-o să clipesc, timp de o săptămână tu vei fi mai mică.

— Nu-s de acord. Treaba asta am decis-o deja.

— Bine, atunci îmi furi un patron cu sânge din cabina mamei. Permanganatul mă ustură la nas.

— E-n regulă. Iar dacă eu câştig?

— Săptămâna viitoare îţi scriu eu temele la maghiară.

— Inclusiv la gramatică, mi-a spus.

— E-n regulă, i-am spus.

A doua zi Judit a furat de la teatru o cutie întreagă cu patroane de sânge, pentru că privisem la fel de fix ca şi orbii. N-am clipit nici măcar atunci când mi-a fluturat prin faţa ochilor caietul cu notele muzicale.

— Ai câştigat, mi-a spus, apoi m-a îmbrăcat în pijama, dar mama a observat abia peste două zile că-s orb.

— Ar trebui să mergem la medic. E îngrozitor că-ţi curge atât de des sânge din nas. Eşti plin de absenţe deja, a spus.

— O să recuperez, i-am spus şi voiam să fac un căpăcel la oul moale din suportul care era în faţa mea, dar am lovit cu linguriţa alături.

— Ce-i cu tine, m-a întrebat.

— Nimic, o să-mi reuşească îndată, i-am spus, apoi iarăşi am lovit alături, iar între timp mă uitam în gol, dincolo de albastrul ochilor ei.

A luat iritată oul, i-a făcut un căpăcel, apoi mi l-a pus înapoi, sub nas, dar mâna mea nu găsea solniţa. Pipăiam cu atenţie masa ca nu cumva să răstorn cana cu ceai, mi-am băgat degetele în unt, mama era tot mai nervoasă, dar încă nici atunci nu-i trecuse prin minte că aş fi orbit.

— Poftim, şterge-te, mi-a spus Judit şi mi-a dat un şervet, dar eu mi-am întins mâna-n în altă parte şi am aşteptat până când mi l-a pus între degete.

— Ce se întâmplă? a întrebat mama.

— E a treia zi de când nu vede, a spus Judit.

— Cum adică nu vede? De ce nu vede?

— Pentru c-a orbit. Când e aici Offerbach, el se uită ore-ntregi ţintă în lumina lămpii, a spus Judit.

— Doamne Dumnezeule! a strigat mama, a venit lângă mine şi a îngenuncheat în faţa mea, mi-a prins capul între mâini, dar eu am continuat să mă uit în gol, dincolo de albastrul ochilor ei.

— Sângele din nas îi curge din cauza permanganatului, a spus Judit. Pentru că n-are curajul să meargă orb la şcoală.

— Iisuse, îmbracă-te urgent, a spus mama.

— Nu poate. De trei zile eu îl îmbrac, a spus Judit.

— De ce nu mi-aţi spus nimic? Cum v-aţi imaginat că-mi ascundeţi treaba asta? a spus, iar eu aş fi putut-o vedea pentru prima dată plângând cu lacrimi adevărate, dar eram orb, am lăsat-o să tragă de pe mine pijamaua, să mă îmbrace cu prima haină care-i căzuse la îndemână, să-mi tragă bocancii pe picioarele goale.

— N-am vrut să te deranjăm înainte de premieră, a spus Judit pe un ton glacial şi a continuat să-şi mănânce pâinea prăjită. De altfel, nu i-ai tras şosete, a mai adăugat şi se delecta cu disperarea mamei.

— Adu-mi o pereche! a urlat mama.

— Toate-s murdare, a minţit Judit.

— Atunci adu-mi o pereche murdară, a spus încet, apoi a chemat un taxi şi m-a dus în braţe până la maşină.

— La Spitalul Heim Pál, i-a spus şoferului, dar parcă n-ar fi fost vocea ei.

Taxiul abia cotise pe strada Üllői, dar eu ştiam deja că nu voi fi în stare să mă abţin şi că voi clipi când medicul o să se uite cu becul în ochii mei. Deja nu mai eram în stare nici măcar să mă uit în gol, dincolo de albastrul ochilor mamei. Când mi-a luat iarăşi capul între mâini, privirea mi s-a oprit pe irisul orbitor al ochilor ei, iar pe obraji îmi curgeau deja lacrimile, deşi ar fi fost foarte bine să rezist cel puţin până la spital, dar deja vedeam. Mai întâi am văzut doar că i se descreţeşte pielea de pe faţă, apoi inclusiv că devine stană de piatră.

— Întoarce-te, i-a ordonat şoferului pe aceeaşi voce pe care va vorbi apoi peste zece ani, când va organiza transportul unui sicriu de recuzită, la Kerepesi.

Am făcut cale întoarsă fără să scoatem un cuvânt, iar acasă mi-a spus doar atât: să nu îndrăzneşti să mă mai şantajezi vreodată, apoi a plecat fără să salute.

1. Căile Ferate Maghiare.

2. Veche unitate de măsură pentru suprafeţe agrare, folosită în Transilvania, egală cu 0,5775 hectare.

3. Unitate monetară în Ungaria, între 1 ianuarie 1927 – 1 august 1946.

4. Cafeneaua Anna, din centrul Budapestei, unul dintre locurile preferate de întâlnire a curvelor de lux.

5. Cartier de magherniţe în sectorul 18 din Budapesta.