Colin Thubron, Shadow of the Silk Road

© 2013 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4252-6

ISBN PDF: 978-973-46-4253-3

ISBN print: 978-973-46-4043-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Galyna Andrushko/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

COLIN THUBRON (n. 1939), romancier şi autor britanic de cărţi de călătorie. În 2008, The Times l-a inclus în rîndul celor mai mari 50 de scriitori britanici postbelici. Colaborează la The New York Review of Books, The Times, The Times Literary Supplement şi The New York Times. Cărţile sale au fost distinse cu numeroase premii şi au fost traduse în peste 20 de limbi. În 2006 a fost decorat cu Ordinul Imperiului Britanic, iar din 2010 este preşedinte al The Royal Society of Literature. Dintre volumele publicate: cărţi de călătorie – Mirror to Damascus (1967); The Hills of Adonis: A Quest in Lebanon (1968); Journey into Cyprus (1975); The Ancient Mariners (1981); Among the Russians (1983); Behind the Wall: A Journey through China (1987); The Lost Heart of Asia (1994); In Siberia (1999); romane – The God in the Mountain (1977); A Cruel Madness (1984); Turning Back the Sun (1991); To the Last City (2002).

Pentru Paul Bergne

Cuprins

Hărţi

Nota autorului

1. Zorii

2. Capitala

3. Mantra

4. Ultima poartă de sub rai

5. Drumul sudic

6. Kashgar

7. Trecătoarea din munţi

8. Spre Samarkand

9. Dincolo de Oxus

10. Doliul

11. Pacea mongolă

12. Spre Antiohia

Cronologie

Index

Hărţi

Drumul Mătăsii

De la Xian la Kashgar

De la Kashgar la Meshed

De la Meshed la Antakya

Hărţi desenate de Reginald Piggott

Nota autorului

Călătoria consemnată aici a fost întreruptă de luptele din nordul Afganistanului. Porţiunea amînată atunci a fost străbătută în anul următor, în acelaşi sezon.

Din cauza incertitudinii politice, numele mai multor oameni prezentaţi în naraţiune au fost schimbate.

1

Zorii

În zori, ţinutul este pustiu. Un drum pavat se aşterne peste lac străbătînd un pod de granit argintiu, iar dincolo de el, oglindindu-se palid în apele lui, străluceşte un templu. Lumina cade pură şi liniştită. Zgomotele oraşului s-au stins, iar tăcerea intensifică senzaţia de pustietate – lacul artificial, templul, podul – asemenea unei ceremonii uitate.

Pe măsură ce urc treptele către altar, un munte întunecat se înalţă alături, plin pînă la linia cerului cu copaci bătrîni. Paşii îmi răsună slab pe trepte. Piatra nouă şi copacii bătrîni creează o uşoară confuzie în mintea mea. Undeva în pădurea de deasupra, printre chiparoşii bătrîni de o mie de ani, se află mormîntul Împăratului Galben, strămoşul mitic al poporului chinez.

Cîţiva pelerini se plimbă prin curtea templului, iar vînzători adăpostiţi sub corturi din pînză galbenă oferă trandafiri galbeni. E linişte şi plin de umbre. Chiparoşi gigantici au invadat incinta, pregătindu-se parcă, cenuşii şi încărcaţi de ani, să se prefacă în piatră. Se spune că unul dintre ei a fost plantat chiar de Împăratul Galben; un altul este copacul în care marele împărat Wudi, care a înălţat altarul cu două mii de ani în urmă, şi-a agăţat armura înainte de a se ruga.

Pelerinii îşi fac fotografii unii altora. Pozează grav, împrumutînd prestanţă din magia locului. Aici trecutul lor devine sfînt. Singurul sunet este foşnetul bambusului şi murmurul vizitatorilor. În acest templu ei îşi omagiază propria moştenire, mîndria locului lor în lume. Căci Împăratul Galben a inventat însăşi civilizaţia. El a dat viaţă Chinei – şi înţelepciunii.

Femeia priveşte o stîncă pe care sînt imprimate două urme imense de paşi. Tresare uşor, feciorelnic, la vederea unui străin. Străinii nu vin aici – rîde printre degete –, îi pare rău. Urmele de paşi, spune ea, sînt ale Împăratului Galben.

— Chiar aşa?

— Da. Una dintre concubinele sale s-a folosit de ele pentru a-i face cizme. El a inventat cizmele.

Mergem pentru o clipă acolo unde se află pietrele memoriale în care sînt sculptate omagii la adresa primilor împăraţi şi ajungem la capătul curţii, la Sala Întemeietorului Civilizaţiei Umane. Altarul străluceşte de lumînări, învăluit de miros de tămîie şi cu fructe din plastic îngrămădite pe el. Cînd o întreb, privirea femeii se agaţă inocent de privirea mea. Împăratul Galben a inventat scrisul, muzica şi matematica, spune ea. A descoperit mătasea. Aici a început istoria. Iar oamenii vin aici de generaţii.

— Iar acum şi dumneata. Eşti din partea guvernului?

Dar ochii ei coboară asupra pantalonilor mei uzaţi şi a tenişilor prăfuiţi.

— Profesor?

— Da, mint eu.

Deja o nouă identitate: profesor amator de istorie şi cu familie acasă. Nu vreau să fiu luat la întrebări.

— Deci de aia vorbeşti mandarina, spune ea (deşi nu mă descurc deloc bine, aproape fără ton). Şi unde mergi?

Mă gîndesc să spun Turcia, Mediterana, dar sună absurd. Mă aud răspunzînd:

— Pe Drumul Mătăsii, spre nord-vest, la Kashgar.

Iar asta sună suficient de straniu. Ea zîmbeşte nervos. Simte că a mers deja prea departe şi devine tăcută. Dar întrebarea nerostită „De ce mergi acolo?” se strînge între ochii ei, într-o fleur-de-lis ştearsă şi nedumerită. În China eşti rareori întrebat „De ce?”. Este prea intruziv, prea intern. Mergem în tăcere.

Uneori, o călătorie se naşte din speranţă şi instinct, dintr-o convingere ameţitoare, în timp ce degetele tale parcurg harta: „Da, aici şi aici… şi aici. Acestea sînt terminaţiile nervoase ale lumii…”.

Sute de motive pledează în favoarea plecării tale. Te duci să intri în contact cu identităţi umane, să populezi o hartă goală. Crezi că aceasta este inima lumii. Te duci să întîlneşti formele proteice ale credinţei. Te duci deoarece eşti încă tînăr şi arzi de nerăbdare să auzi scrîşnetul ghetelor tale în praf; te duci deoarece eşti bătrîn şi simţi nevoia să înţelegi ceva înainte de a fi prea tîrziu. Te duci să vezi ce se va întîmpla.

Însă a urma Drumul Mătăsii înseamnă a urma o fantomă. Acesta curge prin inima Asiei, dar oficial a dispărut, lăsînd în urmă modelul nervozităţii sale: graniţe falsificate, popoare necartografiate. Drumul se bifurcă şi rătăceşte oriunde te-ai afla. Nu există o singură cale, ci mai multe: o reţea de variante. A mea se întinde pe mai bine de 11.000 de kilometri, iar pe alocuri este periculoasă.

Dar în templul Împăratului Galben privirea femeii a alunecat către nord.

— A fost îngropat acolo sus, pe munte, spune ea. E scris că oamenii s-au agăţat de hainele împăratului în timp ce el zbura la cer, încercînd să-l tragă înapoi. Unii spun că doar hainele lui sînt îngropate acolo. Dar eu nu cred că lucrurile astea sînt adevărate.

Vorbeşte încet, cu o uşoară tristeţe neexplicată.

— Mormîntul e destul de mic, nu ca acelea ale împăraţilor de mai tîrziu. Cred că viaţa era mai simplă pe vremea aceea.

Apoi, dintr-odată, liniştea este spulberată de zgomotul sacadat al instalaţiilor de forare şi de geamătul camioanelor de transport.

— Construiesc noul templu, spune ea. Pentru festivităţi şi conferinţe. Ăsta e prea mic. În cel nou vor încăpea 5.000 de oameni.

Mai tîrziu, privesc de pe coasta dealului în jos, spre şantier, unde va fi templul. Îmi imaginez pavilioanele-temple discrete şi neschimbate ale Chinei înălţîndu-se din granitul lor palid. Acest loc, Huangling, se află la doar 1.600 de kilometri nord de modernul Xian, dar este pierdut adînc într-o altă epocă a eroziunii şi sărăciei. Cine va veni?

Dar întreaga zonă revine la viaţă ca altar naţional şi deja templul vechi este plin de stele comemorative ale oamenilor de stat chinezi care aduc un omagiu „părintelui naţiunii”. Iată caligrafia în piatră a lui Sun Iat-sen din 1912 şi a lui Chiang Kai-Shek, în mod previzibil grosolană; a lui Mao Zedong, care avea să-l condamne mai tîrziu pe Împăratul Galben drept feudal; a lui Deng Xiaoping şi a detestatului Li Peng.

Zarva restaurării se stinge în timp ce urci pe poteca şerpuind printre crîngurile de chiparoşi. De undeva se aude o ciocănitoare, iar voci umane răsună şi dispar deasupra ta. Ici şi colo, un steag galben pe un stîlp de bambus marchează drumul. Te scufunzi înapoi în timp. Aproape de vîrf, cărarea se transformă într-un şir de scări de piatră, iar copacii devin fantasmatici, cu trunchiurile răsucite sau despicate în nervuri învîrtejite, albastre ca ardezia. Aici, cel mai măreţ mandarin şi chiar împăratul îşi abandonau lectica şi se apropiau de mausoleu pe jos.

Căci pînă la urmă sînt puţine lucruri – de la muzică la calendar – a căror descoperire nu este atribuită Împăratului Galben. Acesta a domnit o sută de ani, pînă în 2597 î.e.n., după care a urcat la cer călare pe un dragon. El a fost cel care a instituit festivalurile pămîntului şi ale mătăsii. După el, împăraţii aflaţi la domnie, din vremuri îndepărtate, începeau anul prin tragerea unei brazde rituale, în timp ce împărătesele lor aduceau ca ofrandă gogoşi de mătase şi frunze de dud pe altarul soţiei lui Lei-tzu, Doamna Viermilor-de-Mătase.

Potrivit legendei, Lei-tzu a fost cea care a descoperit mătasea. În timp ce se plimba prin grădina ei, a observat un vierme ciudat care se îndopa cu frunze de dud. Timp de cîteva zile, l-a privit cum se răsuceşte într-o reţea aurie şi şi-a imaginat că este sufletul unui strămoş. Apoi a văzut cum se închide singur şi a crezut că a murit – pînă cînd fluturele reîncarnat a apărut subit din gogoaşă. Jucîndu-se uluită cu giulgiul lui rupt şi minuscul, împărăteasa l-a scăpat din greşeală în ceaiul ei. A apucat alene fibra înmuiată, desfăşurînd-o apoi, cu o uimire tot mai mare, într-un fir lung şi strălucitor de mătase. Cu timpul, a ajuns să-i înveţe şi pe alţii meşteşugul ţeserii mătăsii şi al creşterii viermelui misterios, iar la moartea ei a fost zeificată şi aşezată în cer, în sălaşul celest al Scorpionului, constelaţia Casa Mătăsii.

Ajungi pe vîrful dealului, pe care cei din vechime îl numeau muntele Qiao. Mirosul de tămîie şi lumina soarelui se strecoară printre copaci. Oamenii au adus aici jertfe din secolul al VIII-lea î.e.n., iar împăratul Wudi a construit o platformă pentru rugăciune, care acum se degradează încet-încet. Cei cîţiva participanţi te fixează cu o uimire mută. Lîngă platformă, cazane de mărimea unei betoniere sînt umplute cu beţişoare aromate, iar un buştean suspendat este legănat înspre un clopot uriaş, al cărui dangăt cutremură pădurile.

Dincolo, înconjurat de un zid sumbru atît de înghesuit între chiparoşi încît e aproape invizibil, se înalţă tumulul Împăratului Galben. Are doar patru metri înălţime, este în paragină şi plin de tufişuri. Îi dai ocol ezitant, pe o cărare bătătorită. Pe stela funerară aşezată în faţa lui scrie: „Călăreţul Dragonului pe muntele Qiao”. Dar te întrebi cum a murit de fapt şi cine a fost el. Unii istorici cred că dragonul este amintirea unui meteorit în a cărui prăbuşire cataclismică a dispărut împăratul. Rămăşiţele meteoritului au fost identificate în apropiere.

În timp ce te plimbi pe marginea muntelui, enigma se adînceşte. Departe, în toate direcţiile, dealurile aride aparţin nu Chinei clasice, ci unei lumi mai aspre. Aici este locul în care provincia Shaanxi se îndreaptă spre Mongolia. Prin coridorul ei, triburile barbare – huni, turci, mongoli – au coborît spre sud, în inima Chinei, spre oraşele aglomerate ale Fluviului Galben. În istoriile timpurii mai riguroase, Împăratul Galben a fost el însuşi un precursor al acestora: un lider de clan venit dinspre nord-vest şi care a unificat popoarele întîlnite în cale. E ceva curios. Ca pentru a potoli acest potop nomad, transformîndu-l în istorie uşor de verificat, încă din secolul al XI-lea î.e.n., înţelepţii l-au adoptat pe acest cuceritor drept strămoş al lor. Culoarea lui s-a transformat în solul galben al Chinei interioare, unde loessul purtat de vînt din deşerturile nordice se depune formînd cîmpuri fertile. Culoarea conceptuală a solurilor barbare era negrul sau roşul, iar albul – nuanţa morţii şi a Vestului. Dar galbenul era culoarea inimii lumii.

Fac un ocol şi mă întorc la mormînt, nedumerit. Dintr-odată, tumulul nu mai este o relicvă din cine ştie ce epocă de aur, ci gorganul primitiv al unui şef nomad. Părintele Chinei nu era cîtuşi de puţin chinez.

În ce o priveşte pe Doamna Viermilor-de-Mătase, şi ea se estompează în istoria cunoscută. Meşteşugul obţinerii mătăsii s-a răspîndit de-a lungul fluviilor chineze cu mult înaintea ei. Cu mai bine de şase mii de ani în urmă, într-un sat neolitic, cineva a cioplit un vierme-de-mătase pe o ceaşcă de fildeş, iar arheologii au dezgropat o gogoaşă spartă artificial. Printre ruinele unui oraş din Turkmenistan s-a descoperit mătase de la sfîrşitul mileniului III î.e.n., iar situri arheologice timpurii au scos la iveală unelte pentru tors şi chiar panglici de mătase vopsite în roşu.

În luminişul din pădure, lîngă platforma pentru rugăciune, unul dintre participanţi întinde palma desfăcută către mine, sperînd să-mi vîndă tămîie. Dar, dintr-o toană, aleg un alt omagiu. Balansez buşteanul pictat – se mişcă mai repede şi cu mai multă putere decît mă aşteptam – înspre clopotul atîrnat. În luminişul întunecos, acesta reverberează cu un zgomot difuz. Sunetul continuă mult timp după ce am dat drumul buşteanului. Bubuie deasupra platformei, a pădurii, a mormîntului, asemenea unei cunoaşteri melancolice. Cumva, într-un mod nedefinit, pare alarmant. Ceilalţi pelerini se întorc, privind fix. Sunetul este mai intruziv decît orice tămîie sau lumînare.

2

Capitala

Soarele se înalţă deasupra unui nou oraş. De-a lungul străzilor lui interioare şi departe către linia orizontului, Xian a suferit o transformare halucinantă. În urmă cu 18 ani străbăteam alene o capitală de provincie în ruină. Meterezele sumbre, supravieţuitoare ale Revoluţiei Culturale, aproape că nu mai încercuiau decît clădiri de birouri din beton şi centre comerciale de stat pe jumătate goale. În amintirea mea încă mai persistă o duhoare de praf de cărbune şi noroi de toamnă. Camioane ruginite şi un fluviu de biciclete şerpuiau pe reţeaua fantomatică a vechilor străzi. Culorile de lîngă trotuare erau de regulă maro, gri şi bleu-jandarm. Părea un loc al istoriei inerte şi al răbdării fatale.

Dar acum revenise la viaţă. Nu mai recunoşteam aproape nimic. Nu încremenise în măreţie, precum Beijingul, ci se transformase într-o procesiune agitată de malluri supraaglomerate, restaurante şi suburbii industriale high-tech. Circumferinţa de 15 kilometri a zidurilor sale, care odinioară părea să nu împrejmuiască nimic, vibra de o vigoare renăscută, porţile masive canalizînd spre interior traficul care bloca bulevardele pe kilometri întregi. Autostrăzi cu opt benzi – inclusiv asaltatele benzi pentru biciclete – treceau printre hoteluri şi blocuri cu apartamente de lux, purtînd maşini private de ultimă generaţie şi o flotă de zece mii de taxiuri Citroën.

În inima oraşului, turnul cu clopot din vremea Dinastiei Ming a devenit o insulă în mijlocul unui trafic infernal. În timp ce dai ocol galeriei lui superioare, lovindu-te cu capul de grinzi, un imens mall de vizavi revarsă asupra ta reclame computerizate, iar un McDonald’s spaţios sclipeşte alături; sloganuri anunţă noi scutere, CD-playere, telefoane mobile. De aici traficul se îndreaptă către cele patru puncte cardinale ale turnului. La capătul fiecărui bulevard, porţile ca de fortăreaţă îşi arată contururile gălbui prin smog, în timp ce dincolo de ele pluteşte imaginea a numeroşi zgîrie-nori din suburbii, asemenea unor fantome ale viitorului aşteptîndu-şi momentul.

Viitorul nu prea poate aştepta. Întregul oraş este cuprins de freamătul construcţiilor. Un şantier din două poartă amprenta unei gigantice imagini digitale a ceea ce se va construi acolo – institute din sticlă şi teracotă şi sedii de companii acoperite cu cornişe înclinate şi foişoare de templu asemenea unor pălării de hîrtie, cu mici grupuri de vizitatori blonzi presăraţi dedesubt, pentru prestigiu şi perspectivă –, astfel încît întregi porţiuni de bulevard devin decoruri teatrale futuriste. Dacă revii în anul următor la promisiunile acestor panorame, vei pătrunde într-un oraş diferit. Tot ceea ce China vrea să fie, Xian devine încă de pe acum.

Deja magazinele şi panourile publicitare încearcă să te convingă că întreaga lume se află aici: Paris, New York, Londra. Supermarketurile sînt pline de bunuri care cu doar cinci ani în urmă erau inaccesibile: produse electronice se revarsă dinspre China de Sud; produse alimentare se înalţă stivuite în ceea ce bătrînilor li se pare un vis curios. Iar din loc în loc, cîte un mall strălucitor te poartă cu totul în paradis. Aceste palate reci oferă pur şi simplu Occidentul: Givenchy, Arden, Bally, Gieves & Hawkes, Dior, L’Oréal. Vînzătorii par inexpresivi şi igienizaţi, ca şi cum s-ar adapta instinctiv rolului lor, iar clienţii, cu o înfăţişare de provinciali timizi, copilăroşi, umblă în sus şi în jos, ameţiţi, pe scările rulante.

Uneori, cu ochii pe jumătate închişi, încercam să refac oraşul din memorie. Dar mă trezeam amintindu-mi de un loc despre care nu mai eram sigur că existase vreodată, sub ale cărui metereze mohorîte, acum reverberînd de trafic, fermierii îşi întindeau tarabele în piaţă, iar străzile se întindeau pustii. Deja acest Xian mai vechi se retrăgea într-o fotografie sepia din amintirile mele. Mă străduiam să o recuperez, dar se estompa cu fiecare clipă.

Peste tot în jur, o altă generaţie era acum în mişcare, cu un ritm mai nervos şi mai direcţionat. Telefoane mobile mici străluceau argintii la fiecare ureche. În amintirea mea, chipurile părinţilor lor erau reţinute sau inexpresive, iar paşii greoi. Însă acum ei erau cu totul altfel: mai schimbători, mai demonstrativi, mai neliniştiţi. Cîţiva îmi aminteau de prieteni din Occident – pe jumătate mă aşteptam să-i recunosc. Cupluri mergeau ţinîndu-se de mînă, chiar sărutîndu-se – o crimă pe vremea lui Mao. Femei cu părul vopsit castaniu plimbau cîini de talie mică. La modă erau nişte pantofi lungi şi ascuţiţi – asemenea unor papuci de măscărici – şi blugi îngrozitor de prespălaţi.

Fusese autorizat ceva ce ei numeau Occident. Mă holbam prosteşte la tot ce vedeam în jur, ca un străin. Însă mi-am dat seama că nu tocmai în aceasta consta izbucnirea de individualism. A fi occidental era un fel de conformism. Chiar şi atunci cînd Occidentul îi atingea, ei îl puteau transforma în ceva chinezesc. Iar printre aceste mulţimi de tineri orăşeni, un curent subteran de migranţi rurali – asemenea unor unde de şoc din trecutul lor – străbătea străzile: bărbaţi şi femei zgomotoşi cu feţe arse de soare şi părul vîlvoi, ale căror voci aspre umpleau fast-foodurile de tăieţei.

În acest oraş în transformare, oameni în vîrstă priveau ca la un spectacol neînsufleţit. Cu vechile lor şepci maoiste şi papuci din pînză uzaţi, se aşezau lîngă un sens giratoriu sau într-un parc şi priveau ore în şir la lumea schimbată ce se derula dinaintea lor. Era greu să-i priveşti fără să simţi o strîngere de inimă. Bărbaţi şi femei născuţi pe vremea războiului civil şi a invaziei japoneze, care trăiseră de azi pe mîine de-a lungul foametei din timpul Marelui Salt Înainte şi supravieţuiseră Revoluţiei Culturale, ajunseseră în cele din urmă să se simtă de prisos. Sub claia de păr cenuşiu, feţele lor păreau încordate sau golite de istorie. Uneori păreau să schiţeze un zîmbet. Fumau încontinuu, dacă-şi puteau permite, şi-şi trăgeau cracii pantalonilor deasupra genunchilor ca să-i prindă soarele. Iar uneori expresia lor se liniştea într-un fel de pace, chiar amuzament, încît mă întrebam cu surprindere ce amintire putuse fi atît de plăcută.

Dacă te abaţi de la orice bulevard din interiorul zidurilor, te pierzi în amalgamul unor vechi suburbii. Imediat ce păşeşti dincolo de bulevardele din beton, acestea pulsează asemenea subconştientului oraşului – răsucite şi bifurcate în curţi claustrofobice în care pereţii firavi din lemn ai incintelor familiale, presăraţi cu ferestre crăpate, supravieţuiesc iernilor friguroase sub acoperişurile din ţigle cenuşii sau tablă ondulată. În timp ce străbaţi aceste zone, trecutul oraşului te împovărează din nou. Auzi doar scîrţîitul bicicletelor sau zăngănitul unei ricşe care îşi depune pasagerii zdruncinaţi pînă în măduva oaselor.

Pe o stradă unde artişti şi caligrafi trudeau în ateliere întunecoase, am fost înconjurat de clasicele pietre de cerneală scoase la vînzare şi de şiruri de perii din păr de bursuc de toate mărimile (cu un bursuc împăiat atîrnînd alături, drept garanţie). În timp ce treceam, vînzători suflau în fluiere din bambus şi flaute din sticle goale, într-o bizară încercare de seducere. Dar cornişele şi balcoanele şubrede de deasupra lor fuseseră restaurate conştiincios, iar aleea se numea „Strada Vechii Culturi”. Dincolo de ea, străduţe unde se vindeau evantaie pictate şi costume de operă clasică se contopeau într-o piaţă de artefacte îngrămădite din lac şi porţelan, jad şi os. Reproduceri ale unor obiecte antice, ele ocupau un ţinut al umbrelor în care vechile meşteşuguri deveniseră hrană nostalgică pentru turişti. Printre toate acestea – lucruri pitoreşti şi uneori minunate – am găsit chiar şi amintiri din timpul Revoluţiei Culturale, produse ca nişte curiozităţi. Erau Cărticele Roşii de vînzare, publicate ca amintiri postume; brichete care cîntau Estul e roşu în timp ce se aprindeau. Pe un ceas de mînă popular, o imagine pictată a lui Mao Zedong flutura smucit din mînă la fiecare secundă.

— Nu-ţi urează bun venit, spune vînzătorul rînjind. Îşi ia la revedere.

Era ca şi cum acei ani, cu toată oroarea lor, erau deja aspiraţi de suflul trecutului. Durerea îi părăsea. Deveniseră kitsch-uri.

Dar în acea după-amiază un proprietar de magazin mi-a oferit o altă Cărticică Roşie, veche de aproape 40 de ani. Era pătată cu ulei şi avea inscripţionată pe ea numele proprietarului, Yang Shaomin. Şi atunci o veche nelinişte s-a abătut asupra mea. Teroarea Revoluţiei Culturale – cu milioanele de necunoscuţi persecutaţi şi cruzimea ei mentală caracteristică – nu mă părăsise de fapt niciodată. Cu 18 ani în urmă întîlnisem pretutindeni rămăşiţele ei umane. Am răsfoit cartea timid, aproape cu reverenţă. Părea să emane o putere coruptă. Mi-am amintit de fotografii ale lui Mao Zedong ţinîndu-le predici Gărzilor Roşii în Piaţa Tiananmen şi oceanul de Cărticele Roşii ridicate pentru a-l venera. Fusese aceasta una dintre ele? Părea aspră şi mică în mîinile mele. La sfîrşit era presată o bucată dintr-un ziar, îngălbenită, cu gînduri ale lui Mao. Şi în timp ce pipăiam hîrtia, coşmarul acela a devenit din nou realitate, şi mă întrebam ce se întîmplase cu Yang Shaomin şi ce făcuse el.

Apoi am ajuns din nou în stradă, la lumina zilei. Traficul hîrîia, iar copiii ieşeau de la şcoală. Cu ani în urmă şi-ar fi urmat învăţătorul într-un şir ascultător, cei mici legaţi împreună cu o coardă lungă. Acum se înghionteau, strigau şi alergau bezmetici. Pe ghiozdanele lor scria „Happy Journey” şi „No. 1 Cool Dog”. M-am simţit liniştit într-un mod stupid. În cinematograful din zonă, un film romantic din Shanghai intitulat De ce eu, iubito? rula alături de Harry Potter şi Camera Secretelor.

Acum mergeam cuprins de o confuzie fascinată. Privirile îmi erau mereu atrase de acele reclame vag tulburătoare înfăţişînd modele europenizate. Ochii lor erau nefiresc de rotunzi, pliurile pleoapelor îndepărtate chirurgical, nasurile arcuite subtil sau subţiate prin intermediul iluminatului fotografic, iar gurile ca nişte boboci erau întinse într-un zîmbet occidental.

— Noi nu sîntem ca părinţii noştri. Nu avem deloc timp şi nici un fel de siguranţă. Dumneata spui că mergem altfel decît cei bătrîni – ei bine, asta e cauza. E ceva nervos.

Părea să tresară de cealaltă parte a mesei de restaurant: un tînăr de numai 23 de ani, cu o faţă palidă, în formă de inimă.

— Lumea părinţilor noştri era mai sigură: pensii de stat, slujbe şi locuinţe asigurate. Şi ei vor ca totul să continue ca înainte, prudent, mai conservator. Dar generaţia mea – lumea noastră depinde de noi.

Părea în acelaşi timp neliniştit şi entuziasmat. Aceasta era schimbarea totală care transforma China. Dintr-odată, viitorul devenise mai puternic decît trecutul. Schimbarea făcea ca lucrurile să devină anacronice. Puteai vedea asta acolo unde blocurile înalte de apartamente se năpusteau în vechile suburbii, trecînd cu buldozerul peste generaţiile strînse în curtea comună şi îngrămădind în locul lor etaje de familii nucleare. Regiuni întregi ale oraşului deveniseră de nerecunoscut, spunea bărbatul. Şi, desigur, nu doar clădirile erau schimbate, ci şi valorile pe care le promovau.

— Am copilărit în acele vechi curţi hutong. Pe atunci relaţiile erau mai afectuoase.

Şi-a ţuguiat gura, ca şi cum ar fi căutat un gust pierdut. M-am întrebat dacă nu cumva regreta pur şi simplu că e adult.

— Acum trăim la etajul 14 al unui zgîrie-nori şi de fiecare dată cînd plecăm încuiem în urma noastră o uşă de fier.

Era produsul stîngaci al acestei lumi schimbate. Iubea animalele şi spaţiile verzi – în copilărie tînjise fără speranţă după un cîine – şi studia ecologia cu o urmă de disperare provocată de cruzimea ţării sale. Era singur la părinţi.

— Cei mai mulţi dintre prietenii mei sînt rezultatul politicii Un Singur Copil, al controlului naşterilor de către stat. Ni se spune „micii împăraţi”. Părinţii şi rudele îi adoră pe aceşti copii singuri. Dar nu cred că asta ne pregăteşte pentru realitate. Am citit acum cîteva zile despre un băiat de zece ani care a murit înecat, încercînd să-şi salveze prietenul. Nu ştia să înoate. Toată lumea a spus: cît curaj! Dar eu m-am gîndit că este reacţia tipică a unui „mic împărat”. Stupid. Îşi imagina că poate face orice.

Beţişoarele lui au şovăit deasupra puiului cu ardei iute. Nu mîncase mai nimic.

— Există un fel de înţelepciune despre care nu ne spune nimeni nimic, a spus el. Şi fiecare familie e plină de tăceri.

Cu vagă mirare, mi-am dat seama că pentru el terorile Revoluţiei Culturale nu erau decît istorie. Mao Zedong murise cu ani de zile înainte ca el să se nască: un simbol, nu un om.

— Părinţii mei nu vorbesc niciodată despre vremurile acelea, a spus el. Cred că nu vor să-şi amintească. Aşa încît n-am să ştiu niciodată ce au făcut. Au făcut parte din Gărzile Roşii, bineînţeles, şi am auzit că tata a distrus obiecte vechi. Este posibil chiar să fi ucis şi un om. Dar n-am să ştiu niciodată.

Dintr-odată a izbucnit în rîs:

— Pentru prietenii mei, Revoluţia Culturală este o glumă. Cînd facem fotografii de grup cîntăm imnuri maoiste stupide. Asta făceau ei pe vremea aceea. Cîntau imnuri înainte să facă o poză. Iar dacă voiai să-ţi cumperi un aparat de fotografiat, vînzătorul putea să nu ţi-l dea pînă nu cîntai două-trei imnuri maoiste…

— Te poţi imagina pe tine şi pe prietenii tăi pe vremea aceea? am întrebat eu. Ce aţi fi făcut?

O veche nelinişte ieşea la suprafaţă.

— Nu. Chiar nu pot să-mi imaginez aşa ceva… sau, mă rog… nu, nu pot… Adevărul e că toată generaţia mea e scîrbită de politică. Guvernul e putred. Oamenii intră în partid doar ca să se descurce. Vrem o schimbare, dar nimeni n-o să moară pentru ea.

M-am gîndit la masacrul din Piaţa Tiananmen. Oricît de incoerent, victimele lui muriseră pentru schimbare. Dar chiar în timp ce-l întrebam, mi-am dat seama că la vremea aceea avea nouă ani.

— Tata lucra la Beijing pe atunci, iar eu eram în şcoala primară, mi-a spus el. Îmi amintesc zgomotul şi soldaţii, iar mai tîrziu am văzut peste tot sînge pe străzi. La puţin timp după aceea am traversat piaţa împreună cu mama şi mi-am dat seama că se întîmplase ceva îngrozitor. Dar asta a fost tot, iar ea n-a spus nimic. Nici acum nu ne gîndim prea mult la asta – şi nici nu vorbim despre cele întîmplate.

Mi-am imaginat că văd îndoială în ochii lui agitaţi, mereu în alertă.

— Oricum, a spus el, cred că au fost nişte oameni curajoşi.

O vreme a ciugulit delicat din puiul aflat în faţa lui, tamponîndu-şi cînd şi cînd colţurile gurii cu mîneca. Apoi, cu sobrietatea bruscă şi paradoxală a poporului său, a spus:

— Mi-e frică de moarte. Şi de singurătate. Cînd închid ochii, mă răcesc. Mă gîndesc: aşa e moartea. Întuneric, unde nu există senzaţie sau gust. Cred că mulţi tineri se tem de asta. Bătrînii pot privi în urmă la nişte vieţi pline, poate, şi nu le este frică…

Mă gîndeam: ei au avut întotdeauna totul asigurat.

— …Dar noi, tinerii, nu sîntem împliniţi şi ne este frică. Unii dintre prietenii mei se duc la templul budist, însă doar pentru că vor ceva. Eu nu cred în asta. Pentru noi, după moarte nu mai e nimic.

*
*     *

Văile fluviilor Wei şi Galben, unde se află Xian, au fost leagănul străvechi al Chinei. La nord, platourile de argilă nisipoasă urcă înspre Mongolia Interioară; la sud, dealurile, dintr-odată umede, sînt terasate pentru orez şi ceai. În bazinul temperat dintre ele, acum presărat cu grîu şi bumbac, şi-a proclamat împăratul-tiran Qin Shi Huangdi prima capitală a unei Chine unificate în anul 221 î.e.n. şi a fost îngropat într-un mormînt păzit de eşaloane aglomerate de războinici din teracotă, care au văzut lumina zilei abia după mai bine de două mii de ani. În timpul domniei lui, moşiile feudale ale trecutului au fost omogenizate în mod brutal: actele, legile, pînă şi istoria lor. A ridicat Marele Zid prin munca a un milion de recruţi şi ţărani, care au murit de epuizare şi au fost zidiţi în el pe post de umplutură. Cronicile tuturor dinastiilor au fost date pradă flăcărilor, mai puţin ale împăratului, iar savanţii disidenţi au fost îngropaţi de vii. Nimic nu a supravieţuit din ce nu era al lui. Aşa a luat naştere o ţară recognoscibilă: un ţinut în care diversitatea era insultătoare din punct de vedere moral.

Armata de teracotă încă mărşăluieşte acolo unde a fost găsită, printr-o grotă subterană aflată la 25 de kilometri est de Xian. Teama de virusul SARS, care se răspîndea spre nord în acel aprilie, stopase turismul, iar eu m-am trezit aproape singur în tunelul cu lumină rece. Nici o fotografie nu te pregăteşte pentru aceste legiuni misterioase. Avansează prin pămînt cu sutele, pe unsprezece coloane. Sclipitoare odinioară în purpuriu şi verde, strălucind cu armurile lor negre şi pielea roz, s-au estompat într-un bej fantomatic. Grele şi largi, mantiile cad peste piepturile lor concave, iar părul le este împletit în cocuri strînse sau îngrămădit sub baticuri în colţuri. Umerii le sînt acoperiţi cu platoşe. Dar în locul acelei maşini de război cu inimă de piatră pe care şi-ar putea-o dori un tiran, soldaţii aşteaptă, încolonaţi, atenţi şi inegali. Aproape că nu există doi la fel. Sînt veterani cu mustăţi mari şi burţi lăsate, recruţi slabi şi combatanţi asemenea unor învăţaţi cu bărbi micuţe. În lumina palidă, expresiile lor sînt de expectativă, de alarmă chiar, ca şi cum ar aştepta asaltul inamic.

Dar tot ce era din lemn – toate armele lor – s-a dezintegrat. Pumnii lăncierilor se strîng delicat în jurul nimicului. Săgeţi şi lănci, halebarde şi arbalete au lăsat în urmă doar aşchii de bronz. Caii stau neînhămaţi la care ce au dispărut, în timp ce mîinile vizitiilor se întind să apuce aerul gol.

În timp ce dai ocol pe pasarela de deasupra lor, îţi imaginezi aceste forţe armate masate şi complexe, cu infanteria de elită înzăuată şi recruţii de sacrificiu ca fiind avîntul unui ţinut independent: ţara care China pretinde că este. Dar deja visam la drumul spre vest, ceea ce mă ducea cu gîndul la tot felul de planuri. În spatele cailor din teracotă, pe pămînt erau imprimate urmele unor roţi dispărute, căci în centrul armatelor imperiale rulau carele de război legate în piele purtînd arcaşi aristocratici şi lăncieri în armură. Însă carul de luptă nu a fost o invenţie chinezească. Timp de două mii de ani înainte de 221 î.e.n., aceste care rapide au traversat în toate direcţiile stepele Mesopotamiei şi din sudul Rusiei, ajungînd în China, de-a lungul Drumului Mătăsii, la o mie de ani după inventarea lor. Poate că metalurgia bronzului, prin care au fost meşteşugite acele arme dispărute, şi-a avut şi ea originea în acele stepe, iar strămoşii acelor cai – vioi şi fără care în praful muzeului – veniseră dinspre vest.

Mai puţin de 700 de personaje au fost restaurate dintr-un număr estimat la 6.000. Mulţi dintre războinici zac sub bolţile prăbuşite la sfîrşitul Dinastiei Qin, în anul 206 î.e.n.: trunchiuri fără cap şi membre smulse scufundate într-o mlaştină de praf coagulat. Într-o altă groapă, aproximativ 900 de soldaţi şi 90 de care zac sub rămăşiţele lemnăriei prăbuşite, cu plutoane de arcaşi îngenuncheaţi în luptă. Degetele lor îndoite apucă săgeţi nevăzute, iar în argila întărită din apropiere, conturul perfect al unui arc demult putrezit stîrneşte gînduri despre Europa medievală. O invenţie chinezească din secolul al IV-lea î.e.n., acesta a călătorit pe Drumul Mătăsii spre vest, ajungînd la timp pentru a înarma falangele regilor normanzi şi capeţieni şi a-şi întîlni rivalul, arcul lung englezesc, la Crécy.

Aceste schimburi sînt pline de semne de întrebare. Invenţiile chinezeşti care s-au strecurat de-a lungul străvechiului drum – tiparul şi praful de puşcă, poarta de ecluză şi cureaua de transmisie, ceasul mecanic, roata de tors şi harnaşamentul pentru cai, care a transformat agricultura – au înflorit secole la rînd în spatele Marelui Zid înainte să apară, asemenea păsării Phoenix, în Occident. Iar alte minuni – podurile suspendate pe lanţuri de fier, tehnicile de forare la adîncime (în secolul al II-lea î.e.n., chinezii forau la 600 de metri adîncime în căutare de gaz şi apă sărată) – au avut nevoie de peste o mie de ani pentru a fi cunoscute în lume.

Însă imaginea Chinei ca imperiu închis ermetic se sfărîma în jurul meu. Reasamblat din gropile-morminte, un mesager din teracotă stătea pregătit, avîndu-şi calul în spate. Hamurile şi şaua erau la locul lor, dar încă nu se inventase scara. Scările grele de şa au fost, se pare, o creaţie chinezească din secolul al IV-lea e.n., iar după ce au călătorit spre vest, asigurîndu-i călăreţului stabilitatea în luptă, au făcut posibilă apariţia cavalerului cu armură grea. Unii au atribuit acestei invenţii simple apariţia întregii epoci feudale în Europa; iar şapte secole mai tîrziu, aceeaşi epocă a luat sfîrşit deoarece castelele ei au fost supuse bombardării cu o altă invenţie chinezească – praful de puşcă. În felul acesta, am putea spune că naşterea şi moartea Evului Mediu european au venit dinspre est, de-a lungul Drumului Mătăsii.

Aceste gînduri mă frămîntau pe sub bolţile întunecoase ale împăratului Qin. El însuşi zace la doi kilometri de aici, sub o movilă de 90 de metri, pe unde mă plimbasem singur cu ani în urmă. Acum a fost descoperit de comisia chineză pentru turism. Un şir de scări bătătorite urcă pînă în vîrf, printre brazi şi gălbenele. Ajuns acolo, sînt asaltat de vînzători de suveniruri, iar o orchestră înveşmîntată ca pe vremea Dinastiei Qin – cu tobe, cornuri, cimpoaie ţiuitoare – apărea din cînd în cînd, tulburînd liniştea.

Dar sub picioarele mele, teribilul împărat zace în continuare îngropat – dacă cronicile contemporane sînt exacte – într-o vastă şi complexă reproducere a imperiului său, străbătută de rîuri de mercur puse în mişcare de maşinării invizibile, cu soţiile lui executate alături. Se spune că 700.000 de muncitori au lucrat la acest mausoleu de-a lungul ultimilor ani ai domniei sale, iar la terminarea lui, cei care ştiau prea multe au fost blocaţi înăuntru prin coborîrea unor porţi din piatră. În camera mortuară, printre munţi sculptaţi din aramă şi oraşe din pietre preţioase, într-un coşciug în formă de barcă, împăratul călătoreşte pe un rîu de mercur, care se varsă într-o mare de mercur sub un cer nocturn înstelat cu perle.

Şi astfel a născocit el, în moarte, un regat în oglindă independent, perfect controlat. Oraşele lui din nestemate au fost create pentru eternitate, ecou al echilibrului ceresc. Porţile interioare şi coridoarele, păzite în secret de arbalete armate, închideau ermetic graniţele statului său postum. El închisese cu ziduri trecutul şi viitorul. Strămoşii lui, ca şi cei ai Împăratului Galben, fuseseră probabil barbari; însă China îi poartă numele. Se presupunea că lămpile cu grăsime de focă ce-i luminează mormîntul nu se vor stinge în veci.

*
*     *

Huang m-a găsit în faţa hotelului unde eram cazat – iar de atunci a revenit mereu. Mă întrebam ce vrea. Vorbea o engleză repezită, întreruptă de explozii în mandarină, iar deasupra feţei lui late de ţăran părul răsărea atît de jos, încît aproape se unea cu sprîncenele. M-a invitat acasă la el să-i cunosc familia, dar familia lui nu era acolo. Era frămîntat de o energie intensă, chinuitoare.

În apartamentul lui cu trei camere, aşezat pe un scaun capitonat, tare ca piatra, Huang depăna vechea ambiţie a poporului său cu o concentrare însufleţită.

— Nu vreau ca viaţa mea să rămînă la acelaşi nivel. Am un vis măreţ. Vreau ca viaţa mea să fie aşa! Şi aşa!

Mîna lui s-a înălţat, urmînd treptele unei scări.

— Vreau să înfig un steag pe fiecare treaptă! Sus, sus, de la nimic, pînă cînd mor.

Vocea lui sacadată răsuna în apartament, unde femeile din familia lui lăsaseră în urmă un miros de ulei de gătit şi nişte păpuşi împrăştiate.

— Tata obişnuia să-mi spună că există o ordine a lucrurilor: mai întîi educaţia… apoi munca, apoi familia, apoi prietenii. Dar mai întîi educaţia! Eşti ca un copac, spunea el. Băutura, fumatul, jocurile de noroc sînt ramuri ce trebuie tăiate. Taie-le şi vei creşte înalt.

S-a ridicat mîndru în picioare, dar nu avea mai mult de 1,65 m.

— Acum ne pasc multe pericole. Societatea noastră s-a schimbat foarte repede. Sîntem dependenţi de jocuri. Bătrînii pierd doar cîţiva kwai şi nu prea contează. Dar tinerii sînt ruinaţi. Şi peste tot sînt saloane de masaj – îşi spun saloane de frumuseţe. De fapt sînt doar bordeluri.

Faţa lui grosolană schiţă o grimasă fastidioasă, dar numai pentru o clipă.

— Este Occidentul modern, e din cauza schimbării rapide.

— Da, am murmurat eu, simţindu-mă responsabil.

Cu o generaţie în urmă, toate acestea ar fi fost de neimaginat. Acum, în fiecare seară, telefonul meu de la hotel sună, iar o voce voioasă de femeie îmi oferă amo, masaj.

— Tata m-a avertizat în privinţa acestor lucruri. Îmi urmărea prietenii. Dacă erau respectuoşi cu propriii părinţi, nu avea nimic împotriva lor. Dacă nu, erau ca lupii, spunea el, răi pentru suflet, şi trebuia să-i las. Îţi vor îmbolnăvi inima, spunea el.

Era obsedat de tatăl lui. Bătrînul fusese persecutat în timpul Revoluţiei Culturale pentru că avea cărţi.

— A fost plimbat cu o „tichie de măgar” pe cap, cu braţele scoase din încheieturi.

Huang a dat drumul unui rîs chinezesc tremurat şi forţat.

— Dar acum s-a dus acasă. S-a retras în satul copilăriei sale.

— Satul care l-a persecutat?

— Da. Pentru că acum sînt copaci, apă curentă şi un ziar.

Îl lăsase însă în urmă pe fiul lui chinuit de zelul perfecţionării. Într-un spirit maoist întîrziat, recent, Huang se oferise voluntar să-i ajute pe fermieri, culegînd legume într-un coş purtat în spate.

— Fără nici un rost! spuse el aruncînd nişte verze invizibile peste umăr. După două zile eram ca un invalid, zise Huang cutremurîndu-se. La puţin timp după aceea tata mi-a spus să mă înscriu într-o organizaţie de caritate. În munţii de aici sînt oameni săraci, care nu au nimic. Aşa că mă duc cu soţia şi cu fiica mea la munte – nouă ore, în sus şi în jos, într-un loc pe care îl văzuserăm la televizor – şi găsim un sat sărac şi un om cu patru copii; vorbesc cu el şi-l liniştesc. Cum nu are nici un ban, copiii lui nu pot merge la şcoală. Nu are decît nişte grîu. Aşa încît îi dau bani pentru copilul lui cel mare, să meargă la şcoală în primul an. Educaţia este importantă pentru mine, pentru soţia şi fiica mea. Îi spun fiicei mele să vorbească cu copiii omului, iar ea izbucneşte în lacrimi pentru că sînt atît de săraci…

Chipul său căpătase o însufleţire teatrală. Abia după aceea m-am întrebat dacă povestea lui era adevărată; dacă nu cumva aflase pur şi simplu de ea la televizor şi tînjise, în fantezia lui, să împlinească idealul tatălui său.

— Nu ştiu ce ar putea face guvernul în privinţa ţăranilor, a spus el. Nu mă interesează politica. Nici nu vreau să mă ating de ea.

A măturat cu mîna o întreagă lume tulburătoare.

— Sînt contabil la primărie. Lucrez doar cu un calculator. Dar am deja 36 de ani şi trebuie să-mi schimb viaţa. Vreau să-mi împlinesc un vis mare şi să mă duc în străinătate.

Faţa lui s-a deschis într-un zîmbet încordat şi euforic, care nu l-a mai părăsit după aceea.

— Acum un an am ajutat un turist brazilian. E avocat. E singurul meu prieten străin – şi acum dumneata.

Am început dintr-odată să am îndoieli, să simt începutul unei combinaţii delicate de datorie şi solicitare. Însă a continuat:

— Vreau să merg în Brazilia. În timpul zilei aş lucra orice, dar seara aş da lecţii de chineză. Gratis, fără bani! Banii sînt importanţi, bineînţeles, dar mai tîrziu. Mai întîi prietenii. Prietenii vor fi mai importanţi pentru viaţa mea.

Era o versiune mai distorsionată a sfatului tatălui său.

— Poate după un an voi avea cinci oameni care să înveţe chineza – toţi noi prieteni. Aici!… aici!… şi aici!

I-a plantat în spaţiu, ca pe nişte seminţe aeriene.

— În curînd, poate unul dintre prieteni îmi va spune: Ah, dle Huang, am veşti bune – tatăl meu sau unchiul meu lucrează într-o companie care are nevoie de…

Deci acum plănuia să facă mişcarea mult rîvnită: din administraţie în afaceri. Crescuse în noua Chină a lui Deng Xiaoping, ţara în care bogaţii erau plini de glorie, o arenă a mobilităţii accelerate.

Însă eu aveam oarece îndoieli în privinţa lui. I-am spus:

— Ştii ceva despre Brazilia?

— Brazilia e în America de Sud. Are ceva probleme economice. Acolo mulţi oameni nu au locuri de muncă. Dar unele economii merg mai bine decît aici, în China – unele companii. Am să-mi creez contacte în firmele respective…

Şi a început din nou să planteze seminţe aeriene.

— …atins… atins… atins! Am să găsesc o companie cu producţie mare. Care să fabrice, să zicem, din astea.

Ia de pe masă un clopoţel.

— Aşa că am să trimit unul din astea prietenilor din China care vor găsi o companie care să le producă mai ieftin. După care le vindem companiei braziliene. Asta, asta!

Loveşte clopoţelul, care nu funcţionează. Apoi continuă pe alte căi, spre alte planuri. Şi încet-încet, în timp ce jonglează cu un amestec de procente şi idei de afaceri, teama mea pentru el se risipeşte. Încep, cu vagi presimţiri rele, să-i compătimesc pe brazilieni. Mi-l imaginez pe Huang cucerind lumea. Sub mîinile lui îndesate, clopoţelul de tinichea e înlocuit de o farfurioară din porţelan, căreia i se alătură un vas pentru oţet. Acestea traversează masa şi sînt reabilitate într-un alt portofoliu de investiţii. (Am pierdut şirul.) Huang turuie ca o mitralieră. Mintea lui are o putere de pătrundere dură, calculată. Engleza lui se revarsă în mandarină. Ochii săi îmi fixează faţa în permanenţă. Sclipesc cu o şiretenie inocentă.

— …Compania îşi pune pe el eticheta, bineînţeles – dar aceeaşi calitate! Apoi…

După asta nu am mai înţeles nimic din ce spunea, în nici una dintre limbi, pierzîndu-mă într-o ceaţă narcoleptică de cifre – mi-am revenit abia după o vreme care mie mi s-a părut că a durat ore întregi, cînd am auzit:

— Dar n-am să rămîn în Brazilia, deoarece ţara nu e aşa potrivită pentru economie. Am să mă duc într-o ţară mai bună…