© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978‑973‑46‑4278‑6

ISBN PDF: 978‑973‑46‑4279‑3

ISBN print: 978‑973‑46‑4146‑8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Casa Capşa, Bucureşti, 1900

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

1943

1 ianuarie

Dragule, iar sunt singură acasă, tu unde eşti? Revelion la Mircea. Fără antren. Cei tineri plecaseră, noi cu plumb în aripi. Totuşi atmosferă caldă. Nicu şi Aurora mi-au luat o geantă superbă. Marietta, două batiste foarte frumoase. A fost un răspuns la umoarea mea oribilă de azi când mă simţeam oropsită şi părăsită, pusă în debara.

1 ianuarie

Ziua de azi a început agitată de telefoane, buchete de flori, vizite. La Biserică am ajuns la sfârşit. M-am ales doar cu miruirea. Dejun simpatic, dar am îngheţat. După ora cinci, la mine flori, ceai bun, prăjituri din plin şi o atmosferă delicioasă cu Jeanetta, Marietta, Ionel, Dan Nasta, apoi Rory. Iar cadouri şi un splendid caiet de notiţe de la Dan. Nevoia de dragoste pe care o resimţeam atât de dureros a fost împlinită ca un răspuns. Cearta Ilenei cu „Stopul”, plânsul ei curios, brutalitatea lui mi-au confirmat că primitivitatea acestor oameni justifică pe cei care îi tratează drept inferiori.

3 ianuarie

Vin de la muzică. Mă întorc echilibrată şi cu un elan care e semn de sănătate. Am totuşi nevoie de un singur lucru: certitudinea prezenţei tale lângă mine, din când în când măcar. Mare crampon sunt, dragoste, efectiv. Nici acolo nu scapi de mine? Dar îmi e dor, ce să fac?

5 ianuarie

Astă-seară muzică. Lume prea multă, mondenitate. Dar când a cântat Beethoven amuţise toată gâscăria din noi. La pian, prima dată l-am auzit pe Maestrul cântând Marşul funebru din Eroica, apoi Parsifal. Din mâinile lui creşte o lume nouă, mai clară, mai puternică, frumoasă. Plutea o rugăciune ascultată în aer. Maruca e totuşi factice, sosirea atât de târzie e ostentativă. Ghita Shapira spunea că are răutate în ochi. E ceva curios în ea, o nelinişte care vine din adâncuri – azi, cu tot farmecul şi ţinuta ei extraordinară, simţeam în ea o agitaţie, dincolo de voia ei. Păcat. Căci e atât de delicioasă, de vitală, de fermecătoare. Uneori trece prin ochii ei ceva straniu. Atunci mă apucă durerea pentru el. Trebuie să fie extenuat uneori de atâta exigenţă, care nici nu poate fi stăvilită, fiindcă nu izvorăşte dintr-o conştiinţă ci dintr-un temperament anarhic, fiindcă feminin. Azi îmi venea să urlu când Maestrul mi-a spus, ca unui copil bătut: „sunt ciumat”. Dar de ce nu reacţionează mai tare? E pasiv. Rezistă cu răbdare, dar ea are nevoie de luptă.

6 ianuarie

Visul de azi-dimineaţă cu trăsura care mă purta pe un munte şi caii zburau „spre casă”. Oare e ultima porţiune de drum? Era spre un vârf, eu stam ca şi lungită şi eram îmbrăcată în gri sau alb. M-a apucat iar teama că s-a apropiat termenul. Mi-ar părea rău să trec din real în vis, dar am spus: cum vrea Dumnezeu. Îmi pare rău că m-am risipit şi că n-am scris şi făcut tot ce aş fi putut.

7 ianuarie

Discuţia de azi de la Marietta m-ar fi dezolat altă dată. Acum am constatat cât sunt de liberă chiar de nevoia de a fi just apreciată. Azi am constatat cu răceală aplecarea oamenilor de a-i umili tocmai pe cei care au în ei o reală mândrie omenească. În mine simţământul de singurătate s-a intensificat şi mai mult. „Trebuie să trăieşti singur pentru că mori singur.” Trebuie să recunosc că suntem o ţară cu oameni ne-crescuţi şi când nemţii ne tratează de ţigani, din punctul lor de vedere au dreptate, când se referă la educaţia noastră. De ce or fi având oamenii nevoia de a da interpretare malignă pornirilor celor mai cinstite? Îmi aduc aminte cum mă trata de „ipocrită” Puiul Leprei când eram generoasă. Oamenii nu pot înţelege o atitudine creştină, nu vor şi nu pot pentru că măsoară cu criterii naturale pe când creştinul lucrează cu harul. Tu, Stelule drag, ai înţeles asta când m-am întors de la Oxford şi ştiu bine că te-a influenţat în credinţa ta. Azi am înţeles iar de ce au fost şi sunt persecutaţi creştinii, de ce l-au crucificat pe Mântuitor, e supranatura care e antipatică naturii, ca orice efort.

11 ianuarie

Am primit cu bucurie să vorbesc pentru Universitatea Liberă despre problemele noi în roman. Trebuie să citesc ultimele apariţii, îmi va schimba puţin orizontul. Să ţin deschişi ochii spre viitor. Am putere „în aspiraţie”, semn bun, deşi umblu greu în zăpadă şi mi-e lehamite de mine când mă văd în oglinda lui Ionică¹. Îmi apare din oglindă o cucoană de modă veche, îmbătrânită, incoloră, cu un cap de batracian, cap de broască, cum spuneai tu, o cucoană gen provincie, mijlocie în toate, esenţial inelegantă. Mă uit la toate contemporanele mele, chiar mai vârstnice şi constat că ele au o expresie şi un colorit mai viu, pe când eu m-am trecut vertiginos, un cap profund antipatic. Şi totuşi mă cramponez de viaţă. Dumnezeu singur ştie cât e de rezistentă dorinţa de viaţă în om? Adâncul sufletului meu e senin şi dacă o fi să plec, doresc să las în urma mea tuturor un zâmbet. Mi-a fost toată viaţa sete de zâmbete bune, calde, sincere şi, mulţumesc lui Dumnezeu, m-au întâmpinat destule. În toate cazurile, vă rog pe toţi cei dragi, luminaţi, să mă ajutaţi să trăiesc şi să mor creştineşte.

14 ianuarie

Dragul meu, sunt fericită că te-am visat noaptea asta de două ori. Îţi mulţumesc pentru tandreţea ta, care îmi redă bucuria de a trăi, căci te simt atât de aproape de mine. Aseară mă gândeam la tine citind o carte despre francezi. E de necrezut ce poate face arivismul politic. Sunt fericită să fi găsit confirmat sentimentul meu că poporul francez e nevinovat de catastrofă. Clasa conducătoare va plăti precum merită.

16 ianuarie

M-am întors de la Institutul Francez – audiţia Pelléas et Mélisande – o frumuseţe. Un Tristan interiorizat, spiritualizat, cu lumini cereşti în el. Finalul, de o tristeţe adânc tragică. Imposibilitatea de a afla adevărul. Atmosfera sălii foarte plăcută. Îmi amintea de Pontigny. Îmi e dor de Franţa. Jean Saingevin îmi spunea: „Sunteţi una dintre ultimele persoane care rămâneţi fidelă”. Săracii! Luptă cu spiritualitatea şi intelectualitatea şi vor învinge cu ele. Lecţia cu doamna Sadoveanu simpatică, dar nu trebuie să mai vorbesc eu atât. Aştept ceva bun, o veste bună, copiii aseară foarte vii, imaginea viitorului.

20 ianuarie

Conferinţa pentru luni 25 ianuarie m-a luat în primire. Material destul, dar grea redactarea într-o ordine plăcută şi logică totodată. Devin un scandal pentru ai mei. M. îmi reproşează că sunt prea „balsam”. Îi şochează lupta mea de a fi cât mai obiectivă, fără pasiuni în judecata oamenilor. Ei se complac, cresc din pasiuni. Reflectam, în drum spre şcoală, cât se izolează omul în maturitate. Se formează unicitatea lui. Să urli cu lupii? Nu pot. Mă doare ura de comandă şi întreţinută cu o retorică specială. Mă oboseşte agresivitatea ei. Mă doare parcă în foarte mulţi agresivitatea ce-şi face drum pe toate căile. Décidément1*, noi, românii de la oraş, suntem neciopliţi, cine spune „mârlani” are dreptate. Primitivi, ţăranul are altă ţinută – oare o mai are? I-am văzut în spital. Sunt subţiri. Numai mahalagiul e obraznic, ţanţoş, lipsit de modestie, atotjudecător. Orăşenii toţi – lipsă totală de disciplină interioară. Copiii sunt rău crescuţi. La Oxford, olandezii proclamau: când vreau, vreau! Habar nu avem de abisurile noastre incapabile, neînfrânate şi totuşi răspunzătoare!

Nu am fost la vot, la şcoală, din nevoie de linişte şi spaţiu mare vital! Îmi displac combinaţiile. Legionarii dovedesc o solidaritate puternică, de aceea reuşesc. Uneori mă înspăimântă [Marietta] Sadova, e o splendidă profesoară, dar am rezerve din punctul de vedere al ocultei pe care o serveşte.

23 ianuarie

E noapte, peste douăsprezece, dragule, telefon cu Cristina şi Ady. Stalingradul trebuie să fi căzut la ora asta. Nu ştiu ce să spun. Peste frica de viitor, peste o vagă senzaţie de ieşirea din coşmar, peste gândul trist că este o logică a realităţii pe care nici dorinţi, nici planuri, nici sentimente nu o pot frânge, e o tristeţe mai concretă, mai reală, în gândul că o mie trei sute de oameni sunt în dezolare. Sper pentru ruşi că nu vor face crima să se răzbune pe aceşti eroi, că vor şti să-i onoreze. Dar ce s-o petrece în ei, după luni de rezistenţă, de privaţiuni, de coşmar! Mă simt frate cu ultimul dintre soldaţi, chiar neamţ. Ei nu au decât 300 şi noi 1 000, se pare. Pe ai lor i-au retras cu avioanele. Ai noştri au rămas, săracii, afară dacă în ultimul moment nu va fi vrut Dumnezeu cu ei altfel. Ady era frântă, Cristina B. descumpănită. I-am spus să-l ajute pe soţul ei cu gânduri curajoase. Se roagă, tot timpul, săraca! Sunt de o tristeţe şi o umilinţă… şi mă gândesc ce trebuie să fie pe eroii aceia care au sacrificat totul. Sper ca armata noastră din Caucaz să fie salvată. Dacă nu, atunci mă tem de mişcări interne la noi şi la nemţi. Ady spunea că e lupta pentru credinţă! Dar e posibil să confunzi cu creştinismul masacrele acestui război? Cred că se apropie ceasul socotelilor, vom plăti poate şi noi, cei nevinovaţi, dar e inevitabil.

25 ianuarie

Dragule, trebuie să mă duc la Dalles să vorbesc pentru A.T.F. De ce mă încurc eu singură cu asemeni corvezi?! Altădată îmi făcea plăcere, era felul meu de a fi mondenă şi socială. Acum mi se pare inutil şi superficial să vorbeşti în faţa unui public pe care îl pândeşte catastrofa! Obiceiuri perimate, presimt vanitatea şi intempestivul, adică anacronismul!

28 ianuarie

Dragule, am râs singură. Acum constat cât valorează eforturile mele culinare! Am vrut să fac cozonac după reţeta Marioarei, am lăsat conferinţa ca să tot alerg la bucătărie şi au ieşit pur şi simplu pietre de teracotă! Mi-e milă de Cristina B. şi am un mare respect. La noi femeile sunt strâmte la cap şi la inimă. Muieri mediocre, nu valorează nimic, ori sunt sfinte, ori diavoli frumoşi. Ce ar fi să spun asta la conferinţă, dar mai prezentabil?

1 februarie

Dragule, mă îmbrac pentru „Conferenţ”, a II-a. Sunt mai absentă sau mai liniştită ca la prima. Totuşi am trac şi sentimentul zădărniciei. Nu am poftă de vorbit. Surâzi? Va veni. Cum vrea Dumnezeu.

5 februarie

Puiule drag, vreau să-ţi spun impresia dezolantă ce mi-a făcut vestea la radio cu reportajul predării primilor germani la Stalingrad. Am simţit solidaritatea cu „europenii” şi umilirea lor în faţa unor tineri sovietici. M-a nenorocit. „Nu sunteţi prea tânăr, domnule comandant, pentru a primi sabia unui general cu părul cărunt?” Văd surâsul obosit şi deznădăjduit al germanului şi nu pot suporta gândul că rusul, tânăr şi rece, a primit sabia cu un gest insolent. Sper totuşi că a fost respectuos şi că a simţit onoarea unui curaj nenorocit. Acum aflai la Radio Londra că de jumătate de oră venise vestea că ultimele căi ferate spre Caucaz sunt în mâinile ruşilor, că, prin urmare, şi armata noastră şi cea nemţească de acolo sunt complet încercuite. Pe unde se vor salva? Pe Marea Neagră. Să fie posibil? Rostovul e şi el ameninţat şi cu el linia de rezistenţă pe Don – Kursk a căzut? Nu numai linia ferată. După ritmul retragerii şi al predărilor, am impresia că nemţii sunt istoviţi, nu mai pot să reziste, mă sperie tonul apelurilor celor mari ai lor, care parcă sunt la capătul eforturilor de a întreţine curajul naţiunii. Mă aştept de la o clipă la alta – exagerez –, de la o zi la alta, să aud vestea că Hitler e răsturnat. Dacă se opun S.S., apoi armatele nu mai luptă. Mă tem că a început avalanşa predărilor. Şi apoi? Spaţiul pentru ruşi? Cum pot dori aşa ceva o Anglie lucidă şi o Americă puternică? Dacă vor realmente să distrugă Germania, cum se zice, apoi în mai puţin de douăzeci de ani Europa va fi vasala ruşilor. Ce se petrece în capul acestor oameni cu răspundere? Aştept intrarea turcilor în război, poate se va schimba soarta noastră. Numai de nu ne-ar bombarda. Se precipită evenimentele, e un tempo pasionant. În fond toată epoca e pasionantă. E cea mai decisivă bătălie între două lumi. Eu nu pierd nădejdea pentru o formă mai echitabilă de înţelegere între popoare.

Pui dulce, pic de somn.

5 februarie

Am suferit şi acum să aud la radio tonul de ură şi de dispreţ al franţujilor de la Londra. Generalii de la Stalingrad, numiţi cu un ton de dispreţ, fiindcă s-au predat en rase campagne2*. M-a jignit tonul celor ambuscaţi la Londra, ieri de Gaulle a vorbit sever, ca unul care judeca fiindcă avea dreptul să judece ostăşeşte, nu ca la cafenea. Oricât ar fi ura de mare, îi şade bine omului civilizat să nu batjocorească nenorocirea celor care s-au jertfit. Englezul, marţi, a fost mult mai decent în bucuria lui şi nu a surâs o clipă cu satisfacţie când a fost vorba de ostaşi. Oare se poate împăca delicateţea, omenia cu nevoia de răzbunare? Ce stupizi suntem noi, oamenii! Ce frumoasă ar putea fi viaţa noastră dacă nu ne-ar otrăvi prejudecăţile inimii! E o grozăvie cât putem fi de bestii, sub înfăţişarea de oameni de cultură. Vestea că ai noştri se retrag în fuga şi în debandadă înspre Crimeea şi Rostov nu mă atinge cu toată teroarea care ar trebui să mă apese, e o durere încă abstractă, va veni şi vremea când să o trăiesc cu fiinţa întreagă. Nu pot concepe ca ruşii să vină peste Europa. Logic e posibil, intuiţia refuză această monstruozitate.

7 februarie

Durerea generalizată. Sunt şi unii care parcă nu au habar, trăiesc în egoismul lor, cei ca mine însă plângem pentru amarul vremii. Discuţiile în jurul războiului sunt odioase, am luat hotărârea să tac.

8 februarie

Să schiţez planul conferinţei despre tendinţele romanului, cu tine, dragul meu. Îmi e cu neputinţă să citesc 10 romane în patru săptămâni. Deci: ce e romanul ca gen literar şi cultural: renaşterea, conceptul omului ca individ desfăcându-se din mediu, nucleu pentru mediul viitor. Problema lui: Eul în cultură, veşnică readaptare a naturii omeneşti la cerinţele tot mai mari ale culturii. Problema Eului în creştere, în căutarea sa mai ales faţă de socialul cultural. Până aici, romanul à vol d’oiseau3* tendinţele după epoci. Romanul francez – socialul: Romanul german – Eul. Azi: tendinţe sociale? Nu cred. Sunt doar cadrul, vizat mai mult Individul, Subiectivul, liberarea lui din forme şi convenţiuni care îl acoperă. Nu introspecţie cu analiză psihologică, ci atitudine religioasă: omul şi Dumnezeu. Socialul e intermediar. Exemplul. Finalul din Les Thibaut, J. Schlumberger, Gide: ieşirea la iveală a autenticului. Roman – destăinuire. Pirandello? Tendinţă religioasă, în sens larg. Nu e analiză psihologică, ci destăinuire şi căutare de sine. Nu liberare de social, ci liberare de forme vechi sau, mai bine-zis, revizuirea formelor vechi, aşezare pe temelie nouă.

Nu fac o caracteristică a romanului nou, ci a problemelor şi tendinţelor sale. Nu analizez pe autori, ci direcţia cea nouă.

Femeia – un aspect important. Canossa etc. Romanul feminin. V. Woolf etc., dar şi bărbaţi ca Gide etc. Crearea femeii moderne şi modelarea noului moral social.

În vreme de totalizare – Eul.

Nu mă interesează tendinţele diferitelor ţări, nici ale diferiţilor autori, ci tendinţele comune.

Romanul ca formulă de artă, expresia subconştientului, mărturisirea.

Indiferent care sunt ideile politice, sociale ale autorilor ca şi ale eroului, ce ne interesează e că iubirea, care era subiectul esenţial al romanului, rămâne un prilej pentru explicitarea Eului. Pe vremuri, iubirea era citadela intimă, opusă lumii, azi iubirea liberată a rămas ceva mai intim prin care se afirmă Eul: raportul faţă de sine. O etapă în adâncirea subiectului. Eul uman mai aproape de izvor. Aşa îl explic pe Montherlant.

Romanul francez a fost cel universal. Acum cel englez şi cel german? Aici, omul cel nou? Dar cel rus?

9 februarie

Veşti proaste de pe front. Mă apucă o jale îngrozitoare când mă gândesc, fără să realizez propriu-zis viaţa de primejdii şi de privaţiuni a oamenilor de acolo. Dar mai milă îmi e de ai noştri, mai smeriţi, mai puţin pregătiţi, mai puţin pretenţioşi în toate. Totuşi înţeleg uneori că atmosfera în care ei trăiesc e mai favorabilă adâncirii conştiinţei decât viaţa anostă, egoistă, fără zgomot a majorităţii dintre noi, care am furat vieţii aspectul ei esenţial, de aventură… Nevoia de „distracţie” a înlocuit aventura şi acţiunea ei dinamizată cu o surescitare factice. Uneori înţeleg că sunt oameni tineri doritori de a porni pe front. Mâine e 10 februarie, ziua mea! Constat că am mai înţeles încă o serie de lucruri pe care le condamnam înainte – şi încă o serie de renunţări care par a fi liberatoare. Dar mai e mult până la stăpânirea totală a Eului pur. Uneori simt în mine aspiraţii de a conduce mulţimi, puterea de a-i convinge, dar nu şi puterea de a organiza viaţa altora.

10 februarie

Stelule drag, a trecut şi ziua asta, lume multă, toţi drăguţi foc, flori ca la un „star”, cadouri, numai tu nu ai venit. Veştile de la Londra – îngrijorătoare, curios! Ne ascultăm numai patimile. Sunt unii care pretind că va fi foarte bine cu ruşii la noi. Inconştienţă. Dacă ar fi umanitarism, aş înţelege, dar nu e decât pasiune muierească şi nici un pic de dragoste pentru ţara lor. Alţii consideră România o cantitate neglijabilă. Pesemne că e o străveche racilă românească de a trage la străini, din duşmănie pentru ai tăi!

13 februarie

Aflai că Marietta e pe punctul de a vinde casa cu douăzeci şi cinci de milioane. Aş fi încântată să le văd² ieşind din strâmtoare şi Maricica să fie considerată o partidă straşnică. Tu ştii cât am suferit noi de a fi fost veşnic contaţi ca sărăntoci.

16 februarie

Pui mic şi dulce, romanul Der Heiligenhof de Stehr³ e impresionant. Fantastic şi mistic, urmărind ţâşnirea lăuntrică a spiritului. Nunta Ilenei se desenează cam fără nuntaşi. Vom face ca în Evanghelii, să-i chemăm pe cei necunoscuţi. Veştile de pe front, atât de proaste, că nici nu-mi mai vine să deschid radioul. Aşa cum ne blazasem de succese astă-vară, acum am ajuns să ne blazăm de catastrofe. Totul e o chestie de obişnuinţă. Acum cad cetăţile avalanşe – după Stalingrad, nu mai contează. În mare ca şi în mic, sensibilitatea cere variaţie, altfel se toceşte.

20 februarie

Nu am mai scris fiindcă mă culc obosită. Azi m-am zbuciumat pentru nunta Ilenei, în fond, puteam să simplific dându-i banii. Cu Valérie am fost chiar violentă. Nu ar face nici un gest de amabilitate pentru mine. Ai avut total dreptate în ce-i priveşte pe ai mei.

Pui mic, ajută-mă pentru conferinţă, prima dată mă simt foarte golaşă. De unde s-o încep şi s-o duc la sfârşit – e prea mult material, nu izbutesc să-l cristalizez. Discursul lui Goebbels e semn că nemţii sunt la strâmtoare, că regimul nazist se clatină. Dar noi? Dacă e adevărat că Moscova ne propune pacea cu preţul Basarabiei, Bucovinei şi al Dobrogei, ce se mai alege de noi? Mai mici ca la 1877?! Să-i răzbeşti pe ruşi, da, fireşte, dar până la urma urmelor, se poate? Acum că s-au pus bine cu japonezii, cine le mai poate veni de hac? Dacă Anglia e ceea ce credem noi, acum o poate dovedi – să denunţe trădarea ruşilor şi să-i lase pe nemţi să-i bată. Dar voi ştiţi mai bine ce vrea Dumnezeu. Am impresia că lumea e un balamuc, când slăbeşte în mine evidenţa prezenţei unui spirit ordonator.

21 februarie

Stelule scump, am făcut şi cununia Ilenei, pentru ca tu să te bucuri. Numai mirii şi naşii au fost atenţi cum se cuvine. Noi, cucoanele, vorbeam ca nişte păgâne.

22 februarie

Pui mic şi drag, aseară mireasa a sosit beată moartă. Are beţia tristă, am râs cu lacrimi.

Vizita sorei doctorului Popovici Lupa. Aceeaşi siguranţă puţin agresivă, ca la fratele ei câtă vreme nu ştie cu cine vorbeşte. Când m-a descoperit, s-a deschis, am petrecut jumătate de oră ca vechi cunoştinţe, m-a înduioşat când mi-a sărutat mâna. Am vorbit de Nae Ionescu, a fost una din femeile crescute de el, se simte, orice s-ar spune, a fost mare putere în omul ăsta. Păcat că s-a adresat unei generaţii primare, primitive sau că era diabolic. Poate avea un „Daimon” care în sufletul lui de burghez român neorganizat, necristalizat s-a zăpăcit, s-a deşucheat, şi mai ales pe alţii. Cred că în faţa lui Dumnezeu găseşte iertare. Avea o dimensiune ieşită din comun! Ca şi Maestrul. O, acesta e unic de mare. Şi azi am constatat la repetiţii cât e de creator.

25 februarie

Pui mic, aceste două zile state liniştit acasă, lucrând, citind, meditând mi-au făcut foarte bine. Nu am ascultat radioul. De altfel vestea bună de luni seara cred că ajunge pentru multe zile. Ne trebuie veşti senzaţionale de două ori pe zi! Înţeleg că după un ritm de viaţă atât de accelerat, ajungi blazat pentru viaţa normală.

26 februarie

Stelule iubit. Azi la muzică a fost o încântare! Haydn – simplu şi nobil, cuprinzător. Dvořák: cuartet pe teme americane – o splendoare. Mişcarea a II-a, plină de atmosferă, de nostalgie ca la marginea unui fluviu foarte lat în natura luxuriantă. Partea a III-a, cavalcadă nebună pe cai mici, în clar de lună. Culmea a fost cuartetul de Debussy. L-a repetat şi mai frumos. O mărturisire angoasată – a unei drame intime. Fluid, făcut din nuanţe, care se acumulează şi se desfac. Maestrul binedispus, liber. Lipsa Maruchii nu-l mai îngrijorează, am impresia că se liberează, că se regăseşte pe el.

O privire bună şi tandră pentru noi toţi. Aş vrea să-i fac o bucurie. La telefon vocea Maruchii obosită – caută iar sensuri de viaţă la Teţcani, are nevoie de absolut, n-are astâmpăr şi nu are smerenia obiectivităţii. Aici e boala. Mişcarea egocentrică. La lecţie O. Cisek⁴ a scris splendid despre Ifigenia, nu aş fi putut face mai bine. M-am trezit la 4 dimineaţa, nu pot închide ochii. M-au luat gândurile cu Maricica. Mă dor sentimentele ce le deşteaptă în anturaj. E stranie, da, dar oamenii sunt triviali, nu înţeleg lupta omului cu viaţa decât după un singur calapod. M. e tipul de om cu creştere grea. De ce simt ca o umilinţă faptul că nu şi-a găsit un bărbat? De ce la altele nu mă supără? Resemnarea ei e dureroasă.

1 martie

Pui mic, dulce, drag „alt mărţişor”, când nu primesc decât flori fiindcă nu mai pot purta alt mărţişor decât pe cel pe care mi l-ai dat acum trei ani. La conferinţa lui Petrovici a lipsit o latură a „Misiunii filozofului”, aceea a „neliniştii” pe care trebuie s-o aprindă ca problematică a vremii. Mi-a desfăcut pofta de a vorbi despre roman. Mariana Zamfirescu foarte tristă că nu vorbeşte ea despre roman, am simţit în ea nevoia de a se manifesta, pe care nu o cred „ambiţie”, dar o ambiţie conjugală, nevoia de a-i proba lui Ion valoarea ei intelectuală. Ea însă nu are cultura filozofică necesară pentru un asemenea subiect. Poate ar fi vorbit mai pe înţelesul publicului, dar nu îi dădea revelaţia noutăţii. Nu cred că mă înşel. Cred că Părintele Gala ar fi fost cel mai capabil, poate şi Vianu. E târziu, mâine vreau să finalizez conferinţa.

3 martie

La muzică, splendid! Schubert – cuartet cu două violoncele: superb! Maruca bolnavă, figură desfigurată. Sper să revină acasă definitiv. Eu mă neglijez cu frenezie, simt că nu mai pot îndrepta nimic. Dar nu-mi pasă.

5 martie

Azi la muzică, o minunăţie, cum ai spune tu: cuartet în Do minor de Mozart, am plâns de jale, e cântecul unui om care ştie că trebuie să moară în curând. Simt încă toate ritmurile lui libere, toată seninătatea, dar şi melancolia. Brahms, foarte frumos! Schubert deschide porţile spre o lume mai bună, mai pură. Primele două părţi sunt de anvergura unei simfonii. Pentru a termina: andantele din cuartetul 9 de Beethoven! Şi anul trecut a terminat tot cu ăsta. Se pare că e o pagină de muzică profetică. Eu înţeleg că e o simţire nouă.

8 martie

Pui mic şi drag, trec zilele şi nu fac nimic de folos. Curs, bat apa în piuă cu conferinţele şi tot aia! Dejun foarte simpatic la Zizella. Viaţa mă învaţă tot mai mult că sufletul îşi creează singur circumstanţe pentru a creşte, a se tămădui de unele defecte adânci. A trebuit să suport umilinţa cu linişte ca să scap de ea. Nu înţeleg de ce nu mai vii deloc în vis. Oare calmul meu mă face mai puţin permeabilă la prezenţa ta? Sunt mai distrată, mai prinsă de viaţă? Ori nu mai eşti tu în sfera noastră? Pui mic, te rog mult, ajută-mă să iasă bine conferinţa.

9 martie

„Romanul actual” se prezintă bine. Citind şi dictând lui Rori, avea alură. Îl voi citi şi publicului ca să fiu sigură că nu pierd vremea. Nu crezi, dragule, că pierd prea mult timp pentru o conferinţă? O voi redacta pentru tipar.

Trebuie să recunosc astăzi că „toată dreptatea mea”, când trăiai, era întemeiată pe o prejudecată, aceea a reciprocităţii. Iubirea însă nu cere reciprocitate de tratament. Pentru a fi femeie şi soţie adevărată, trebuie să iubeşti malgré tout4*. Acum înţeleg şi severitatea creştină pentru vremea pierdută ireparabil. Trăiesc suferinţa arzătoare a remuşcării pentru tot ce nu ţi-am dat, pentru severităţile mele morale care nu te puteau ajuta. Ar fi trebuit să te iubesc pur şi simplu, aşa cum erai, să-ţi fi iubit şi păcatele, te-ar fi putut ajuta să te tămăduieşti de ele. Scriu toate acestea ca un fel de pedeapsă pentru mine, un fel de biciuire sufletească. Ştiu că nu mai pot răscumpăra nimic din ce am greşit în trecut, dar simt nevoia să-ţi mărturisesc ţie, celui pierdut pe vecie, cât te iubesc. Dacă nu aş nutri nădejdea că intru în legătură cu tine în aceste reflexiuni, de ce le-aş scrie? Ca să le las Maricichii ca experienţă care să-i profite? Nu cred. Mă trezesc uneori sceptică în acest joc, din care am trăit totuşi până acum. Mă trezesc că nu mă adresez cu adevărat ţie, ci mie însămi, dar că port chipul tău! Ce curios fenomen psihic! Îmi amintesc experienţa din timpul amorului meu de fată pentru tine, când într-o clipă, evocându-ţi ochii, m-am confundat aşa de adânc cu tine. Uneori îmi fuge gândul nicăieri, se opreşte, adoarme. Aşa şi acum, hoinăreşte, se pierde, revine, iar se pierde. Te las, iubitule, cu un dor fără nădejde.

12 martie

Pui drag, conferinţa a fost bună, după mine foarte bună, nu ştiu dacă au ştiut toţi să o aprecieze, dar ce-mi pasă… A fost grea. M-a bucurat prezenţa lui Ghighi, Victor şi mai ales a lui Mişu. Ce i-o fi găsit pe toţi să vină? Am fost foarte emoţionată, adică înduioşată de gestul lor, mă simţeam întinerită. Nici tu nu lipseai. Atmosferă prielnică. Flori, violete şi mărgăritar pe catedră, ca în zilele bune. Mă simt tânără prin puterea de creaţie, dar fără frica şi emoţia tinereţii. Mâine trebuie să vorbesc studentelor. Mă bucur.

Marţi spre miercuri ai venit în vis, drăguţ foc, îmi examinai pantofii şi cu un fel de milă constatai că „nu sunt de cucoană” şi spuneai: „Săraca de tine”, ca pe vremurile când erai atât de drăguţ şi cald şi duios cu mine. Uite, dacă aş şti că vii regulat, chiar dacă nu te pot vedea şi simţi, aş recăpăta voia mea cea bună integrală.

13 martie

Dragoste, azi la Facultate m-au decepţionat fetele, zgomot, neatenţie, foarte puţine capabile să se intereseze de cele spuse. La Dalles cucoanele şi elevele au sorbit această conferinţă, azi le simţeam cu capul în vânt. De ce le vor fi forţând să asculte conferinţe? Se schimbă lumea, se preface mentalitatea şi noi credem că-i mai prindem pe cei tineri cu ce ne interesează pe noi. Era un lucru prea „subţire”. Le trebuie lucruri mai „tari”. Ce e de făcut pentru o asemenea generaţie? De cunoscut, de crescut conform temperamentului şi misiunii ei. Care e această misiune? De ce să cred că sunt datori să perpetueze felul nostru de viaţă, idealul nostru? Pe acesta avem noi să-l îndeplinim dar a rămas neîndeplinit prin gândirea noastră. Ei îl au pe al lor. Mă străduiesc să-l desluşesc. Mă tem că mulţimea tineretului nostru nu are habar de ce e un ideal, se mulţumesc cu ţeluri practice, imediate. Consecinţa o vor simţi la vremea lor. Au o mentalitate foarte redusă, dar nu numai ei ci întreg mediul. Cred că nu se poate lucra cu ei ex-catedra, trebuie o apropiere mai intimă „de clasă”. Le lipseşte familia, sunt sălbatici. În fond nu li s-a dat exemplul cel bun, nu au văzut decât stări negative. Am ieşit de acolo tristă.

Astă seară, la Aurora şi Nicu – erau şi Régine, Mircea, Valérie, Petre. Valérie ca şi Tity, când vorbeşte politică, nu discută, decretează şi insultă pe adversar. De Tity trebuie să încep să mă feresc, răspândeşte zvonuri că sunt bolşevică, după cum alţii sunt „legionari”, dacă nu gândesc ca ea.

17 martie

Pui mic, conferinţa lui Ion Zamfirescu, de data asta, foarte bună, gândită şi clădită bine şi cu material, apoi muzică – Beethoven, Schumann, Sonata a II-a. Maestrul îmi face însă impresia că e absent. La pian, Siegfried şi Parsifal – divin! Maruca iar înfrigurată, ochii neliniştiţi, iar a fost un crah. Mă tem pentru sănătatea ei. E iar copleşită – să nu fie ciclic. Nu mai are entuziasmul şi energia luptei. Săraca. În fond a luptat pentru dreptate şi virtute, dar ceva s-a dezacordat. Lui îi trebuie o răbdare de fier, ca să nu-şi piardă cumpătul. Dragule, greu se potrivesc doi oameni care se iubesc!

20 martie

Pui mic şi drag, mă doare inima continuu şi vinele de la mâini, simt că nu e bine. Acum mă doare şi braţul stâng teribil, parcă ar fi sfârşitul. Cum va vrea Dumnezeu! Sunt gata. Atât cât poate spune un biet om care n-a făcut efort spre sfinţenie, ci numai l-a crezut pe Dumnezeu şi a dorit să-L iubească ca şi pe oameni. Ghighi tot mai slab, nu mai are nici o culoare. Ce e cu el? Ea mi-a părut destul de plictisită şi parcă nu vede realitatea. Toate suntem la fel. Nici eu nu mi-am dat seama ce rău bolnav erai. Egoism, care se apără de suferinţă şi răspundere totală.

22 martie

Ady vine să mă ia la Biserică. Vreau să mă rog.

23 martie

Ieri m-am împărtăşit şi acum sufletul îmi e plin de nădejde şi de iubire. Înţeleg puterea şi liniştea catolicilor, care se apropie tot timpul de Domnul. Aseară muzica m-a copleşit. Cvintetul de Schubert – zvon din altă lume. Salonul se preface într-un loc binecuvântat – Biserica de văzduh! Vâlcovici spunea să scriu despre aceste şedinţe. Poate că tu îmi vei da într-o zi inspiraţie.

27/28 martie, 1,00 noaptea

Pui dulce, vin de la Marioara Nasta, dineu minunat cu ministrul Franţei – foarte simpatic, masă impecabilă, conversaţie convenţională. Truelle mi se pare foarte deştept – tip de diplomat, frumos, rasat, fin, dar nu-l cred foarte bogat interior sau poate se menţine expres la acest nivel. Astă-noapte mă durea inima urât. Am realizat spaima morţii în gând, dar nu m-am oprit asupra acestei clipe.

8 aprilie

Trăiesc fără să trăiesc – visez, regret, nu fac nimic din viaţa actuală de vreme ce nu mă bucur de ea şi nici măcar nu mai nădăjduiesc nimic. Dacă n-ar fi ceasurile de curs, de preparare şi azi frumosul curs al lui Dard: Mallarmé. A interpretat câteva poezii care m-au emoţionat. Cu toată bizareria sintaxei, am desluşit frumuseţea pură a acestei poezii aproape ascetice. Acasă am găsit volumul iscălit de tine. Nu am vorbit niciodată împreună de Mallarmé. Pui mic şi drag, m-a apucat o tristeţe constatând ce talent au unele femei de a se exprima mult mai frumos ca mine, şi care au şi darul picturii sau al muzicii. Eu mă chinuiesc pe o stupidă de conferinţă, şi iese seacă, şi nu-mi place. Am impresia că sunt clasa a III-a în toate: în har, ca şi în reuşită, ca şi în destin. Dar nu mai vreau să fac eforturi care mă falsifică, vreau să mă văd la faţă aşa cum sunt. Mârâie în mine indignarea că sunt o mediocritate în toate. Tu aveai mare clasă în tine şi acum simt că te chinuiam, cum mă chinuiesc pe mine. De ce toate aceste metode de pedagogie filistină? Să mă ierte Dumnezeu dacă-l judec aşa. Azi nu-l simt prieten şi bun, îl văd călăul Fiului lui, îl iubesc pe Mântuitor ca pe un frate sfânt, victimă, ca şi tot universul, a unei voinţe tirane. Blestem! Să mă ierte Dumnezeu, am şi zile de smerenie, când îngenunchez şi mă căiesc, astă-seară nu ştiu ce am, ba ştiu: am măsurat iar calitatea mea proastă prin calitatea cea bună a oamenilor fericiţi. Nu-i invidiez pe cei fericiţi, dimpotrivă, e singura bucurie că mai sunt din aceştia, bogaţi (pe dinăuntru) şi norocoşi cărora le merge din plin. De cei ca mine, păgubaşi, îmi e silă.

8 aprilie

Ce curios dialog cu mine, adică cu tine, astă-seară. Şi ce frumos a fost concertul la radio: Bach, Beethoven, Debussy! A răscolit în mine dorul de tine şi m-a înfuriat împotriva soartei mele. Nu ştiu, dar mă indignează tot ce fac. Până şi pantofii i-am luat prea mari, fiindcă aşa mi-a spus cizmarul. Conferinţele le accept fără voie, nu ştiu ce vreau pentru că nu vreau nimic. Sunt o imitaţie a unui ideal pe care mi l-am propus. Fabricaţie, nu creaţie. În asemenea clipe un om întreg se poate sinucide. Doamne, iartă-mă.

Oare în sentimentul de adâncă admiraţie pentru Olga Greceanu⁵ s-a amestecat invidia şi aceasta m-a tulburat? Mai ştii de ce noroi mai sunt capabilă? Vream să scriu la plural, aşa simţeam. Denunţând numai păcatul meu, am fost ipocrită în această modestie sau am avut nevoie de a nu fi nedreaptă cu alţii?! Îmi trebuie însă bucurie şi frumuseţe ca să-l regăsesc pe Dumnezeu. Revolta e de la Diavol. De ce nu-mi întinzi tu mâna – căci eşti cel tare! Oare nu chiar tu îmi dai curajul acestui dialog? Mi-a dat apă la moară Claudel. Cred că abaterea mea vine din constatarea că nu am voie să trăiesc şi eu mai comod. Constatarea asta mă întristează ca pe un copil pe care l-ai dezmoştenit. Ce folos că îmi păstrezi poate un loc bun, de frunte, „dincolo”? Eu aci te rog să mă consideri copilul tău şi să nu mă tratezi cu atâta severitate. Nu-ţi cer marea şi sarea, îţi cer bucurie în suflet şi o viaţă mai cu sens.

11 aprilie

Pui mic şi drag, nu am parte de Teatrul Naţional, pe vremuri am vorbit prea greu, azi prea uşor. M-au pus pe drum greşit, nu ştiam cui mă adresez, când am dat de „bonzi” m-am pierdut. Am scos panglici pe nas, era găunos. Ce să spun? Încă un motiv de umilire într-o pasă când totul mă umileşte. Vina e a mea. Dublă: să nu fi acceptat să vorbesc despre ce nu-mi place şi nu pot lăuda sau să fi spus pe faţă că Princesse lointaine nu suportă scena. Sau să fi compus ca Ion Marin Sadoveanu ceva cu date exterioare. În toate cazurile, nu am luat chestia în serios. Poate m-am compromis, tant pis! Un motiv mai mult să mă simt nemulţumită de mine. Lipsă totală de memorie, am constatat-o din nou, şi lipsa de prezenţă de spirit. O platitudine catastrofală în mine. Dacă aş şti că durează, m-aş dezola. Nu cred că Dumnezeu îmi trimite starea asta, e evoluţia noastră, e un ritm al spiritului. Nu este numai la nivel psihologic. Dacă aş putea să dorm la noapte adânc! Dar din când în când mă scol şi ştiu că e zadarnic, fără ţinta unei bucurii, a unei aşteptări. Parcă s-a stricat tot în mine, miros a cadavru, dacă continui aşa, nu îmi prevăd un sfârşit bun.

12 aprilie

Pesemne că aşa se pierde vremea, cu zădărnicii şi cu regrete. Din asta e făcută viaţa de om mediocru. Şi totuşi azi am avut o clipă sentimentul unei misiuni. Cred că mi-a dat Dumnezeu darul de a răspândi lumină. Am simţit azi această putere şi parcă am înţeles de ce nu mi-a dat menirea mai înaltă socială care după horoscop a fost pe punctul de a-mi fi hărăzită. Trebuie să muncesc din greu şi să fiu smerită. Mai am de făcut mult drum până a-mi corecta lipsa de răbdare şi mania de justiţie. Să încerc. Oare e posibil într-o singură viaţă? Şi totuşi: o singură dată obţinută reacţia prin iubire răbdătoare şi, desigur, dâra s-a făcut. Simt că voinţa mea nu numai că e slabă, dar că îmi lipseşte chiar bunăvoinţa de a voi, de a face un efort. Spiritul meu e pasiv acum, adică doarme. Trebuie un efort intim pentru a-l deştepta. E fals să cred că trebuie alt mediu, concentrare în singurătate. Singur poţi fi oricând. Nu ambianţa îmi lipseşte, ci puterea, voinţa. Acum ştiu bine că e aşa şi că văicăreala mea că sunt lipsită de bucurie ar trebui să fie o acuzaţie împotriva mea însămi. Nu din distracţie creşte bucuria, ci din izvorul interior. Chiar lipsa ta, care poate fi prilej de durere, nu poate secătui izvorul de bucurie intimă. Cauza e numai în sufletul meu, care se înmoaie, îşi pierde forma, se lăbărţează. Spiritul e parcă sechestrat. Să încerc să mă rog mai intens, dar nu prea reuşesc. Sunt dorinţe nelichidate în mine, ăsta e buclucul. Mă trezesc dorind avere. Îmbătrânesc, pui mic, dulce şi drag, vino-mi în ajutor!

16 aprilie

Stello al meu drag, când am aflat că Elsa s-a prăpădit, parcă nu era ceva nou pentru mine, deoarece am avut ca o presimţire zilele trecute când treceam pe lângă ea. Am vrut să telefonez, dar am uitat, mă întreb dacă nu era sufletul ei care mă chemase. Inima mea nu poate crede că e acum în întuneric. Era ciudată liniştea ei, tipic ebraică, dar nu era răspunzătoare de un temperament bolnav. Îmi amintesc de ochii ei albaştri, aveau atâta lumină în ei! Nu mai era frumoasă ca acum doisprezece ani, dar farmecul era indestructibil; câte râsete n-am râs împreună! Ce s-a întâmplat în tine că ai ajuns la disperare? Nu mai ştiam nimic de tine în ultimii trei ani. Dumnezeu să te ierte şi să te odihnească!

Cu postul nu că nu mă împac, dar mă agasează gândul că se pune accentul pe această asceză. Totuşi, desigur, e necesară pentru liberarea spiritului. Dar constrângerea mă nemulţumeşte ca o metodă exterioară. Oare nu mă apropii de teozofie, îndepărtându-mă de rânduielile bisericeşti? Nu pot lua în serios unele reglementări, care în fond nu sunt fundamentale. Postul Mântuitorului? Da. Dar dacă corespunde unei reculegeri concentrate! Postul în sine nu poate fi echitate decât la mâncăi. În fond sunt şi eu unul. Am să-l schimb în renunţarea la saturare cu ce îmi place. Pentru că iar nu pot înţelege de ce bucuria să fie păcat.

25 aprilie

Cristos a înviat! Puiul mamii drag, tot timpul am fost cu gândul la tine. Copiii au venit astă-seară la mine. Ce drăguţi au fost! Azi am procedat cu J.T. cum ai fi făcut tu. Mă simt atât de bine, de uşoară, când pot să-mi ies din felul meu prea chibzuit, care nu e în natura mea, ci creat de circumstanţe. Deşi e târziu, aş vrea să citesc puţin din Goethe, ce am primit de la Cisek. E o voce omenească pe care o preţuiesc între toate şi care mă conduce sus, spre Dumnezeu. Astăzi îi iubesc atât de mult pe Dumnezeu şi pe Mântuitor! Cred în Mântuire, cred şi aştept Învierea. Cred în voi toţi, iubiţii mei, de „dincolo”, mai vii ca noi.

1 mai

Azi zi prea plină, vizite multe, n-am vorbit, dar variaţia mă oboseşte. Seara, Mariana fericită, logodită, Maricica drăguţă foc, fericită de fericirea Marianei. Pui mic, fă tu să se mărite şi Maricica. Nu e păcat copilul ăsta bun, generos, curat să se usuce, să se acrească?

Ce zile frumoase de primăvară – eu le petrec în pat, dar când sunt liniştită, cu cărţi bune sau cu oameni dragi, e bine. Casa e frumoasă, luminoasă, lumea drăguţă, flori multe. Mă îngrijorează conferinţa la Radio, n-am cap de ea. Pui dulce, Mariana mi-a adus aminte de tinereţea noastră. Te aştept şi acum, parcă ar trebui să intri pe uşă.

11 mai

Azi, zi senină: linişte, lucru, seara la Radio. Bună conferinţa? Cred că da, pentru oamenii care ştiu istoria culturii. Seara m-am întâlnit cu M. care se plimba agale cu doi domni. Ne-am spus bună seara. Era binedispus. Aveam impresia că toată lumea se bucură de primăvară, paşii trecătorilor erau uşori. Când treceam pe lângă Biserica Popa Tatu, am zărit vârful casei din Temişana⁶, aveam impresia că eşti acolo. S-au topit timpul şi amintirile dureroase. Îl iubesc pe Dumnezeu când e aşa de frumos şi atunci sunt fericită. Totul e în El, noi doi suntem în El, lumea întreagă e una şi nedespărţită. Pe aşa o seară aş vrea să mor, să zbor liberă spre o stea la braţ cu tine. Am face vizita celor încă rămaşi şi le-am aduce veşti bune.

Cuplul Mariana şi Ion Murnu, foarte drăguţi. El, foarte simpatic, deschis, interesant, dar mă tem că nu îndeajuns de viril pentru Mariana. Artist. Oare energic? Mă îndoiesc. Mă tem să nu fie ea care va trebui să ia toate iniţiativele. Dar nu mă pot bizui pe o simplă impresie foarte fugară. Are o privire deschisă, caldă, bună, râzătoare, calitate bună şi asta e esenţa. Mă bucur pentru ei din toată inima, e un cuplu foarte drăguţ. Pui mic, dacă aş scăpa de grija raportului pentru Motru⁷ şi de conferinţa de la franţuji! Dă-mi energia să lichidez repede şi să mă apuc serios de lucru. E pace în aer sau e pace în mine că mă simt atât de uşoară?

12 mai

Dragule, n-ai venit în vis ori am uitat eu, sunt însă binedispusă, e semn că totuşi ne-am întâlnit. Am o aprehensiune, în fond e o prostie, deoarece cred că acolo va fi frumos. Nu mă lăsa să-mi fie frică.

13 mai

Pui drag, azi-dimineaţă, parastas. Apoi, la voi. Sunt simboluri goale. Gândul că resturi din tine, din trupul tău, zac în mormânt nu-l pot realiza, fiindcă instinctul de conservare în mine stăvileşte asemenea gânduri materiale. Te simt frumos, luminos, Eul tău e viu, trupul tău, glorios. Am recitit Faust al Laurei Dragomirescu – finalul. Frumos şi bineînţeles şi simţit, totuşi sunt semne că nu a ajuns încă la maturitatea simţirii goetheene: misticul şi a patra dimensiune. Evită pe Allerseien – şi în loc de Gleichnis: Alles Vegängliches ist nur ein Gleichnis. Ea traduce Gleichnis – simbol – cu năzuinţă: tot ce e vremelnic e năzuinţă. Această deformare are cauze de concepţie. L. nu pricepe că aci – e un semn pentru nevăzute. Iar traducând prin Allerseien veşnicie, evită să afle o latură esenţială a lui Goethe: solidaritatea umană în mântuire. Tot finalul e dovadă că valul mistic ridică un întreg, nu doar pe Faust.

Rodica mi-a probat încă o dată cât de mult se schimbă lumea. Îi înţeleg sentimentul şi îl respect. Dorinţa de a fi mamă, purtând ea singură responsabilitatea copilului. Este oare o lipsă de încredere în bărbat, chiar până la dispreţ!? Biată generaţie care pierde orice stăpânire asupra sa. Când ei doresc să construiască o lume nouă! Îmi pun întrebarea dacă lui J.P. i s-ar întâmpla aşa ceva, nu m-ar şoca? Cred că da. Nu lipsa căsătoriei, dar recunoaşterea şi chiar contribuţia pentru naşterea celui mic. Ce mă doare cel mai mult este neîncrederea ei în ce-l priveşte pe tip. Îl apără, dar cu câtă reticenţă asupra calităţii lui! Tu spuneai, Stelule drag, că ea e bravă şi aveai dreptate. Spuneai că ai creşte tu copilul – şi ai fi făcut-o. Totuşi prefer tipul Marianei – mai conştientă de valoarea socială a oricărui gest individual.

31 mai

Pui mic, am obosit preparând lecţia de mâine. Acum, zile încărcate.

1 iunie

Pui mic, vin de la Şcoala Ortodoxă, unde am văzut cu ochii mei ce s-a putut obţine după nouă luni de muncă. Am rămas uimită de ţinuta şi de graiul acestor copii dintre care unul nu ştia o boabă româneşte. Opera doamnei Cantacuzino e în adevăr meritorie. Merită să fie relevată la pace. A corectat ceea ce a fost inevitabil într-o vreme de ocupaţie şi de represalii forţate „în Basarabia”. Fetele erau fericite. Una dintre ele, Ioana Andreescu, îmi spunea că n-a visat niciodată să vadă o asemenea viaţă şi, mai mult, a adăugat: şi aici e cultură. Le băgaseră în cap, desigur, că la noi e sălbăticie. Sper să le mai văd sâmbătă. Rusoaica mică, Roda Gobrovschi? Superbă, dar îndârjită, o simt ostilă. Am încercat să glumesc, dar am vorbit şi serios cu ea. Trebuie să înţeleagă că noi nu vrem să le luăm ce e al lor. Şi că le respectăm sentimentul patriotic. În genere, sunt foarte drăguţe, chiar rusoaicele, foarte apropiate. Azi-dimineaţă, la Universitatea Liberă, adunare generală. Atmosferă simpatică. Doamna Cantacuzino, coana Sabina a noastră, de o tinereţe uimitoare. Vineri împlineşte optzeci de ani! Marţi 25 mai, am vorbit la franţuji despre Pontigny. Cred că evocarea a fost frumoasă şi de altfel efectul mi-a confirmat-o. M-a întristat pretenţia unor cucoane, care nici nu ştiau despre Pontigny decât prin mine şi care spuneau că trebuia să prezint o şedinţă de acolo. Chiar Mad [Cancicov], care doar ştia că excepţionalul acestui loc era ţinuta, atmosfera, calitatea – şi ea a găsit că trebuia să insist asupra ce se discuta. Am tăcut, dar m-am convins ce greu e să mulţumeşti un public „care vrea să ştie totul”. Cred că nu e altă societate mai capricioasă ca aceea bucureşteană, cu o anumită asistenţă de cucoane, gestul lui M. de a-mi cumpăra ediţia mare a lui Goethe m-a înduioşat teribil. A venit cu mine până acasă, cărând cele 9 volume. Era şi aniversarea doctoratului meu – 30 de ani de atunci. Seara, dineu foarte plăcut la N. Ottescu: Lucian Blaga. Chip straniu. N-are fizionomie de român, mai mult de nordic. Ochi curioşi. Privire pătrunzătoare, dar plină de simpatie. Se simţea omul cu dar mare, creatorul. Tăcut, observă, sub privirea atentă, se simte o lume a lui, independentă. Nu mă miră că-l vorbesc de rău, efortul lui e pe un plan adânc, pe care nu-l urmăreşti mult, nu din lipsă de inteligenţă, ci din lipsă de spiritualitate. Seara aşa de bună! Întorsul acasă – conversaţie cu Blaga despre Conservator, despre interpretarea pieselor lui, preferă copiii actorilor de meserie. Era în tonul lui un fel de tristeţe şi parcă se refugia în sufletul „copiilor” pentru a-şi salva opera de o falsă înţelegere. În bezna nopţii a răsunat ca suspinul unui singuratic, neînţeles, care nici nu mai încearcă să se facă înţeles decât de sufletele curate.

4 iunie

Pui mic, ce vis curios, cu stolul imens de cocori care se transforma în săgeţi şi apoi în tei înfloriţi. Oare vom trece printr-o mare primejdie şi când vom scăpa vor fi teii în floare? După-amiază, la Şcoala Socială, întrunire cu Gusty⁸ şi câţiva profesori – discuţie despre revistă, despre pasul în jurul reformei şcoalei şi despre monografia cartierului Tei. Îmi pare rău că nu am pregătire pentru acest lucru sociologic. Azi am avut impresia că ce fac eu e prea luxos şi deci inutil. Totuşi, la Conservator, eu cresc oameni prin cultură. De ce să fiu orgolioasă, fiecare cu ce i-a hărăzit Dumnezeu. Ieri, la Biserică, am constatat că nu sunt o bună româncă, am uitat să aprind o lumină şi pentru Eroi. Nu e o crimă faţă de ei, dar e o dovadă sigură de lipsa mea de însufleţire pentru idealul naţional. Pot să spun că sufăr să constat limita rugăciunii numai pentru ai noştri. Nu pot iubi cu bariere impuse. Ţie îţi pot mărturisi, tu o ştii de mult, că am aversiune chiar pentru egoismul patriotard. Cine îl afirmă atât de vehement, e că ascunde după el un egoism foarte personal. Ca şi cei înverşunaţi anticomunişti, care nu fac nimic pentru a-l împiedica, dar fac teorii.

9 iunie

Iar examen de fine de an. Al 21-lea sau al 20-lea? Aseară m-au adus fetele acasă după repetiţie. Am intrat toate în Biserică. Emoţie adâncă, de o parte şi de alta. Mă rugaseră să le spun cum am ajuns la Conservator. Le-am evocat examenele, când tu veneai ca delegat al Ministerului. Îţi mai aduci aminte? Vizita la doamna [Maria] Antonescu cu doamna Goga. Nu pot primi un post în care nu mă pricep. Fireşte, dau cu piciorul la un câştig important şi poate chiar o situaţie. Te înţeleg când şi tu te defilai5* de la orice post în care nu era vorba de meseria ta. Dar iată şi urmarea: trag pe dracul de coadă.

15 iunie

Dragule, iar nu am scris zile întregi din pricina repetiţiilor, a examenelor, a producţiilor. Colac peste pupăză, a mai căzut şi conferinţa la radio pentru mâine – am scris-o cu forcepsul, dar bietul meu cap obosit şi aiurit cere puţin repaus şi reculegere. Producţiile foarte bune. Fete cu mare talent. Dan Nasta a fost o revelaţie, totuşi nu are temperament de scenă, e din familia celor foarte inteligenţi şi culţi, actori de compoziţie. Incontestabil, un straşnic regizor. Deşi nu i se poate contesta un real talent de actor. Poate că în Apus şi el ar face o carieră strălucită. E pentru un public de elită, prin calităţile sale subtile, prin prestanţă şi înfăţişarea impunătoare. În fond a jucat cu mult haz pe spadasinul din Les Fourberies de Scapin⁹. Îi prevăd viitor, dacă se ţine de meserie. Dar zadarnic explici clasei, dacă dascălii cer contrariul. Numai cu V.I. Popa mă pot înţelege şi cu [Ion] Manolescu, care are viziunea artistică a omului cult. Cât a îmbătrânit Livescu, nu mai are hazul, îndrăzneala, verva de altădată, parcă s-a stins ceva în el. La noi toţi se stinge ceva. Am îmbătrânit oribil la faţă, ca şi Mişa¹⁰, dar noi femeile parcă avem un entuziasm mai greu istovit. De ce? Pentru că păstrăm mai multe iluzii, sau fiindcă ştim să iubim mai adevărat?

18 iunie

Dragul meu, comedia se repetă. Ori de câte ori am prea multă înţelegere pentru oameni, pentru lipsurile lor, ei nu au nici una pentru ale mele şi mă ard de fiecare dată. Cum îţi înţeleg acum revoltele! Nu mă supără atâta pierderea, cât lipsa de scrupule! Amândoi am fost înşelaţi. Ce mă face într-adevăr să sufăr este indiferenţa faţă de nevoile altora. Nu le pasă. Sunt tratată ca o năroadă, îmi e dat să învăţ să nu mai judec şi nici să mă revolt. Seara, agreabilă, la Mimy. Acolo şi lipsa e graţioasă. Dimineaţa, la producţie: decepţie – mahalagisme.

20 iunie

Pui mic şi drag, am fost furie – ştii tu de ce? Nu pot suferi să fiu nedreptăţită. Azi cred că am avut tensiune. Dar când am văzut ce necăjiţi erau seara, mi-a trecut necazul. O vorbă bună, o scuză şi mă împacă. Ce mă înfurie e indiferenţa.

24 iunie

Azi, zi foarte obositoare, puiule. Mai întâi cuplul Hagi Ştefan. Îmi pare rău că au dat bani pe flori. Aş vrea să-i pot ajuta. Ea părea mai mulţumită, el, tipul ratatului, nemulţumit. După-masă, alt cuplu, tatăl cu fata: Cisek şi fata Mady. Am petrecut o delicioasă după-amiază, am văzut că şi el s-a amuzat, a stat foarte târziu. Maricica şi Mimy erau foarte în vervă. Occidentul!

27 iunie

Dragule, am fost azi la Boja, de la dejun până seara la 9,30. O zi frumoasă, calmă, printre oameni buni, harnici, echilibraţi, veseli, oameni care creează efectiv. O aşezare ca aceea de la Boja e o operă socială şi civilizatorie. Soartă sau natura omului? Sau creştere greşită? Cred că toate împreună. Slavă Domnului, tu ai avut 200 de pogoane şi un cap care putea produce milioane. Eu puteam, cu talentul şi capul meu, să ajung în fruntea femeilor. De ce nu am reuşit? Am avut în noi un defect, o scrânteală, o neputinţă. La vârsta noastră, să fim tot fără un franc, când muncim, e nepermis. Vina e în noi. Pe de o parte nu destul de egoişti, pe de alta prea egoişti. Ignoranţa şi dispreţul economicului nu sunt semne de superioritate decât la marii asceţi şi marii gânditori. Pentru oameni mediocri e semn de o fundamentală neputinţă, ăsta e adevărul. Nu am ştiut cum să procedăm ca să câştigăm după nevoile noastre. Am devenit modeşti din neputinţă, desigur şi din creştere falsă. În fond am fost nişte slabi şi neputinicioşi. Tu ai făcut dreptate pe lume, asta te poate consola. Eu am trăit ca un trântor şi după toate nici măcar n-am trândăvit ci am muncit de-a surda. Acum înţeleg monstruoasa soartă a lui Sisif. Cum e mai rău. Prea mult spirit critic, autocritic şi prea multă conştiinţă a perfecţiunii. Trebuie să spun că am soarta unui surd care a fost dăruit cu o voce superbă. Alţii o aud, iar el nu simte decât ridicolul de a căsca gura zadarnic. De ce m-oi fi judecând aşa? Şi ăsta e orgoliu de ratat.

28 iunie

Azi, iarăşi zi foarte plină, de la unul la altul. Pesemne sunt un comisionar între mondenitate şi spiritualitate! Spovedania o fac din obedienţă, pentru a-mi învinge orgoliul. Mă întreb dacă sunt sinceră în această nevoie. Desigur că da, pentru a mă împărtăşi. Dar nu în aceea de a mă spovedi. Sunt ritualuri care nu-mi spun nimic. Înţeleg perfect necesitatea lor ca disciplină, dar cred că sunt numai etape în drum spre Adevăr. Cred în puterea de absolvire a unui preot. Azi am văzut iar o casă superbă – de la C.I.N.R. M-a trecut un gând curios: oare nu au blestemat proprietarii pe cei care i-au deposedat cu sau fără voie? M-a apucat iar dorul de un interior foarte frumos. Parcă altfel se desfăşoară mintea în el. Dar să-l ţie Dumnezeu pe Malaxa şi să-i dea toate fericirile pentru apartamentul unde stau. Ce m-aş face să trebuiască să locuiesc în mahala în două odăiţe joase?

3 iulie

M-am obosit iar în conversaţii, în opintiri morale. Nu mai pot suporta discuţia violentă şi încăpăţânată a unor oameni, recte femei prea vitale (Tity, surorile mele). Voi sta iar patru zile fără vizite, cu voia lui Dumnezeu, voi scrie şi citi. Ce furtună e afară.

7 iulie

Pui drag, e cald, e zăduf. La radio e imposibil să ascult Londra fiindcă îl taie, ascult muzică populară nemţească şi îmi caut în suflet zadarnic „ură”, n-o găsesc. Când se vor împăca odată popoarele? Acum chestia cu mutatul Mariettei. Cred că Mareşalul nu va lăsa pe drumuri o familie cumsecade. Aştept rezultatul cererii ca un semn al cinstei acestui om, pe care îl înjură mulţi, dar care e bine intenţionat. Suntem însă o ţară de pungaşi, asta e cert. Când se va schimba? Dacă nici acum, în plin război, la margine de prăpastie, suntem incorigibili. Acum ascult cu atenţie radioul care transmite un ordin de zi al Mareşalului. Cine ştie dacă nu voi ajunge într-o zi să-l ascult cu atenţie şi pe Ică!

13 iulie

Dragule, de ce azi-noapte în vis nu te-am lăsat să mă săruţi? Era prea multă lume? Idioată până şi în vis. Toată ziua am suferit de acest refuz de decenţă. Când a venit Mgr. Ghica, pe când îmi explica, fără să i-o cer, ce e credinţa adevărată, simţeam propaganda, cinstită, recunosc, bună şi caritabilă, dar „îndopare” a bietei fiinţe ce nu cere această mâncare, simţeam cum mă zbârlesc pe dinăuntru, dar m-am ţinut bine. Când mi-l ataca pe Goethe, am rezistat eroic, în fundul sufletului meu mă întristează această ţinută negeneroasă a credinţei. Desigur, Iisus nu ar fi procedat aşa când i-a înfierat pe farisei. La radio, cântă italieneşte şi biata Sicilia se zvârcoleşte în chinul luptelor. Nu mă pot bucura de nici un succes al nimănui, de vreme ce înseamnă moarte, durere, dezolare pentru ambele părţi. Ritmul vioi, în care mă balansează marşul de la radio, oare nu suscită o putere vitală, materială în mine? De ce îmi pare rău că s-a sfârşit? Salutul către ostaşii noştri, care se luptă în aer, pe apă şi pe pământ, m-a înduioşat. „Trăiască regele” răsună acum ca o rugăciune. Doamne, fie-ţi milă de noi!

16 iulie

Dragoste, ce elegant mi-ai apărut în vis! Purtai o pijama maron cu vergi baiadere, nouă-nouţă, totul într-un cadru foarte modern. Tu eşti viu, printre noi. Am impresia uneori că te lupţi cu mine să mă liberezi de unele prejudecăţi. Ai văzut, am început să pun rochia cu alb. Mă simt străină în ea, dar voi începe să pun şi un plastron alb. De ce în casă suport capodul complet alb şi pe stradă nimic? E o prejudecată poate, nevoia să port semnul văduviei voite. Vreau să fiu, mai presus de orice, văduva ta.

19 iulie

Mă simt obosită, am poftă de lucru şi nu mă lasă lumea. Vineri seara au venit Morgate cu Marietta, Maricica şi Atis. Drăguţi. Fetele, iar gata să se certe pe chestia evreiască. Eu am evitat-o. Nu mai vreau să discut, nu mai vreau să mă enervez. Cu sfaturile mele devin plicticoasă, fără folos. E un defect care se acuză cu vârsta. Îl voi combate.

21 iulie

Pui mic şi dulce, azi-noapte în vis ai fost delicios: tachin, afurisit şi hazos. Azi parcă sunt alt om. Sejur la Boja, simpatic. Căldură năprasnică, dar suportabilă când nu ai treabă afară din casă. Vestea bolii Maestrului m-a cam alarmat. Nu ştiu de ce mă tem să nu fie ceva malign, nu suportă căldura. Dar s-ar putea ca regimul de supunere încordată să nu-i facă bine. Sunt dezolată că nu există dreptate, cel puţin vizibilă, în raporturile dintre oameni. Mă tem că el se va uza în lupta între două femei de care are nevoie şi care amândouă îl obosesc. Nu e de înţeles că femei care au iubit un om de asemenea calibru să-l chinuiască în halul ăsta! Una pentru un principiu, alta pentru bani şi interese meschine. Îmi pare rău că Maruca nu vrea să renunţe la toate „moralele” de dragul iubirii. Oare eu nu am răbdat? Îmi pare rău, dar în orice cuvânt, în orice gând îţi cer iertare şi, totuşi, cât de liberal am procedat. Tare mă doare inima pentru Maestru. Pentru Maruca mai puţin, fiindcă la ea e o chestie de ambiţie personală şi suferinţa nu-i atinge decât orgoliul.

26 iulie

Pui mic, n-am mai scris de mult. Azi, zi mare: demisia lui Mussolini cred că marchează începutul păcii europene. După această schimbare, va veni probabil capitularea sau cel puţin cererea de armistiţiu a Italiei. Jurnalele pretind că lupta continuă. Eu cred că există convorbiri în ceasul ăsta. Entuziasmul de la Palermo să fie veritabil? Cred că popoarele sunt sastisite, aşteaptă pacea cum aştept eu de cinci zile ploaia, care nu vine. Nu ştiu ce să cred. În curând îi vine rândul şi lui Hitler. Mussolini a avut curajul să înceapă. Celălalt e prea orgolios. O carte importantă o joacă turcii, pentru un moment o filează. Surâzi?

Plopi, 11 august

Dragule, nu am mai scris pentru că te-am simţit tot timpul alături. De unsprezece zile, la Plopi, am trăit ca şi cum nu ar fi trecut 37 de ani de când nu l-am mai văzut. E curios, ce sentiment de eternitate şi de inatacabil simt aci pentru legăturile între oameni şi trecut. Mă simt acasă, deşi nimic nu mai e al meu. Întâlnirea cu satul, la Biserică, a avut ceva simbolic pentru această inexplicabilă legătură a tradiţiei între oameni. Părintele Stoichiţescu a ştiut să prezinte atât de adânc omenos această legătură încât, fără să mai fiu proprietară, am simţit legătura şi obligaţia mea faţă de aceşti oameni. A fost un ceas trist, dar adânc deşteptător nu numai de amintiri, dar şi de simţăminte vii, actuale, dedesubtul unui strat de simţăminte oficiale. Am trecut pe lângă locul casei noastre cu linişte. În inimă a mai rămas vie, reală, căsuţa noastră acoperită de flori, iar grădina e acum un parc frumos. De ce să plâng? Dudul cel bătrân te onorează încă, intact printre pomii care au îmbătrânit ca şi noi! Parcul e un simbol al situaţiei. Grădina de atunci era tânără şi expusă pieirii, parcul de acum e solid, proteguitor, şi Biserica cea nouă, deşi mai urâtă ca Bisericuţa veche de lemn, care era inundată de pomi şi ea e un semn al vieţii care curge fără să se istovească. E mare, luminoasă, încăpătoare, oamenii erau mulţi, costumele evoluate, viaţa a curs şi s-a schimbat, dar nu a încetat. Părintele a fost minunat în predică, în evocarea trecutului, în pomenirea voastră, în prezentarea mea. A fost un ceas solemn pentru mine, poate şi pentru sat. Te las, pui drag, am obosit. Inima mă doare mai tot timpul. O fi presiunea atmosferică? Sufleteşte mă simt foarte bine.

Castel Bran, 27 august

Cele patru zile au fost o baie de omenie şi de calm, dar Domniţa, un om regal, copiii, delicioşi. A fost atât de frumos, îi mulţumesc lui Dumnezeu pentru acest intermezzo.

19 septembrie

Stello, dragostea mea, azi, 27 de ani, eram fericiţi în salonul cel mare de colţ al hotelului din Câmpulung. Totul, până şi coşul cu merinde şi şampanie, capodul meu cu albăstrele, râsul nostru, plânsul meu şi hazul şi toate îmi vin în minte. Nu pot concepe că nu mai eşti printre noi. Nu mai am încredere în nimic lumesc, trăiesc ca o foaie în vânt. Doresc pacea, o casă pentru Marietta şi Ionel şi Jean Paul şi un soţ pentru Maricica. Sunt dorinţe imediate, vezi şi tu. Pentru mine nu mai vreau nimic, nu am nici o pălărie pe cap! Totul mi-e indiferent. Ştiu de la soartă că nu am voie să fac nici un plan fără să-mi cadă câte o obligaţie. Mă supun, dragule, mi-e atât de dor de tine!

22 septembrie

Dragule, azi-noapte erai atât de tânăr şi drăguţ cu mine, dar văzuşi ce mi s-a întâmplat azi-dimineaţă? Dacă tu trăiai, poate că îşi luau lecţia mocofanii de la Teatrul Naţional! Acum trebuie să mă apăr cum pot, adică exprimându-le adâncul meu dispreţ. Îl vor afla. Nu mă las. Bestiile astea îngâmfate trebuie să ştie şi ce gândesc oamenii subţiri şi cinstiţi despre ei. Mâine îi dau în vileag în plină comisie. Se va găsi cine să-i scarmene. Îmi e lehamite de atâta mocofănie în ţara noastră. Are Mişu dreptate: ne trebuie o guvernanţă străină. Ori fură, ori sunt mojici, ori şi una şi alta. Pfui! Îmi e ruşine de burghezia noastră. Dacă n-ar fi cei mici, cei simpli, ar trebui să te lipseşti de ţara asta! Ce să mai zicem de alde noi, dacă rabdă mojicia până şi Regina ţării. Aici nu răzbesc decât şnapanii sau nebunii. Procesul cu J.T.H. e doar un monument de venalitate şi putreziciune. Iată unde am ajuns! În această seară am sufletul lui Stalin pentru toate aceste canalii. Cred că iar voi face în inima mea mea culpa faţă de legionarii idealişti, care suferiseră de pe urma acestor profitori şi voiau să-i mai pună la locul lor. Dar din păcate „Legiunea” era din aceeaşi speţă! Îmi e silă de toată această putreziciune. Sper că va veni un timp mai proaspăt şi în biata asta ţară. Dacă nu, pierim, cel puţin clasa conducătoare ar merita-o, cu prea puţine excepţii. Cum se cunoştea, şi la Consiliu, boierul din Jora. N-aş vrea să las în mine nici o urmă de orgoliu, dar nici indulgenţă pentru vânduţi şi şnapani. Am avut o compensaţie: frăţia lui Nicu şi a Aurorei. M-au uns pe suflet cu solicitudinea lor. Dar ei sunt cei persecutaţi! Pe când Rebreanu şi Soare dictează şi iau şperţul. Pfui! Dragul meu, îţi cer în genunchi iertare pentru violenţa cu care luam apărarea celor pe care tu îi cunoşteai mai bine decât mine.

29 septembrie

Puiule, Ileana e bolnavă în spital. Mâncăm¹¹ la restaurant sau pe la alţii. Casa tot mai îmbâcsită. Nu pot lucra de hangarale şi telefoane. Îmi vine să urlu de căldură, simt că mă înăbuş. Dacă aş putea să mai evadez din Bucureşti, măcar pentru cinci zile, aş fi mulţumită, dar cum şi cu ce? Neam prost de robi, toată viaţa să mă târâi până la capăt. Măcar de aş fi sănătoasă. N-am dreptul să mă vaiet. Eu singură mi le fac. Ascult de toţi, până şi de slugi, ca să le fac pe plac. Dar mai ştiu eu! M-am săturat de toate astea.

2 octombrie

Pui mic, sunt tot mai supărată pe mine, fiindcă nu ştiu ce vreau. Ieri am fost foarte violentă cu Marietta pentru că e prea încăpăţânată. Poate şi eu sunt o nebună, care sunt prea pedagoagă, parcă m-a făcut mama guvernanta omenirii. Sunt o persoană inoportună, tolerantă dar plicticoasă. Am fost proastă şi pretenţioasă, iar Marietta, cum spuneai tu, e snoabă. Sufăr din greutatea de a trăi.

6 octombrie

Se împlineşte al treilea an de când ai plecat. Mi se pare tot mai neverosimil. Sunt tot mai detaşată şi totuşi mă tem pentru mulţi şi sufăr pentru ei. Am avut o discuţie cu Jean Paul pe chestia telefonajului un ceas încheiat. Poate că m-am enervat, dar şi cei tineri nu sunt atenţi. Până la urmă, sunt bună pentru a fi un rebut. Ar fi cazul să nu-mi mai pese, poate că dezgustul meu de viaţă să însemne că voi fi scutită în curând.

7 noiembrie

În starea mea de acum înţeleg chiar paradoxurile lui Nae Ionescu, nu ce faci contează – ce eşti – cu această calitate trecem dincolo. Eu sunt mediocră nu prin gândul care ar fi prost, dar prin sentimentul care veşnic se bălăceşte între cer şi pământ. Mă dă la fund sentimentul de dreptate, care mă face să judec prea just, prea exact. Asta înăbuşă dragostea. Dar ce să fac?

8 noiembrie

Vin de la Jora: lume multă, mâncare, retragere într-un colţ cu prietenii, vorbă – tot aia şi tot aia. Pesemne că nu mai mă interesează absolut nimic. Nu mai sunt la locul meu nicăieri, decât acasă şi la şcoală. Gazdele drăguţe, toată lumea gentilă, dar eu sunt fără resort. Mai bine să nu mai ies.

8 octombrie

Dragule, vin de la tine – era linişte şi frumos. Lumânările ardeau cu un aer de sărbătoare. Luna se urcase pe cer, veghea peste liniştea voastră. Aş mai fi stat, dar se înnopta. Te simţeam lângă mine. Şopârla mică ce se plimba pe floarea cea mare mi se părea că e o jucărie pe care mi-ai trimis-o tu. Nu doresc să mor, nu doresc nimic decât să te ştiu pe tine fericit şi să am siguranţa că ne vom întâlni. Până şi pacea pe care o aştept acum, ştiu că pentru viaţa mea interioară, personală, nu va schimba nimic.

17 noiembrie

Pui mic, nu mai scriu fiindcă am impresia că tu le ştii pe toate. Visul de duminică noapte, când îmi dădeai să beau şampanie din paharul tău, mi-a făcut mult bine. Sunt sigură că punerea bordurii de marmoră la mormântul tău ţi-a plăcut. Deşi îmi închipui că voi sunteţi izbăviţi de ambiţii şi de nevoi materiale. Pentru noi însă e semn că ne gândim tot timpul la voi. Uneori dau să surprind realitatea lumii voastre, dar mi se închide uşa în nas! Azi, după curs, am fost la conferinţa spaniolului. Într-o franţuzească foarte corectă, dar cu un accent infernal de barbar. A spus lucruri interesante. A redus misiunea Spaniei la cea de militar pentru Cristos şi independenţa naţiei. Mady spunea bine că în neamul ăsta e ceva demonic. Într-adevăr, e o vigoare a pasiunii care îi face foarte interesanţi, dar telurici, cu toată aspiraţia lor spirituală. E totuşi o bucurie să simţi flacăra asta, oricât de întunecată ar fi. M-am întors mulţumită acasă. Tot cultura are farmecul suprem, te liberează. Acasă mă năpădesc grijile materiale. Cheltuiala dublă de luni încoace m-a încurcat rău. Marietta şi Ionel nu se mai întreabă dacă pot sau nu s-o suport. Fac tot ce pot ca Jean Paul să se simtă bine, dar nu ştiu cum o voi scoate la capăt. Nu ştiu ce mă voi face dacă lucrurile durează şi naşte şi Ileana. N-oi rămâne eu pe drumuri, s-o găsi cine să-mi facă menajul.

Evenimentele devin catastrofale, dar iar nu mai simt nimic când mă gândesc la ele. Tot mai mult simt că nu trăiesc. Aşa o fi viaţa tuturor?

19 noiembrie

Pui drag, azi presimţeam o zi proastă. Aflai oroarea că Tudorel Nicolaescu s-a sinucis la Sibiu, la Şcoala Militară. Nu înţeleg ce l-a putut determina. Era un copil atât de simpatic şi matur. Nu-i lipsea nimic, am simţit aceeaşi exasperată nedumerire ca la 13 mai 1939, când a plecat Nicuşor. De ce? În fond care e sensul vieţii? E posibil să fie totul neant? Ce puteri rele influenţează pe bieţii copii care fac asemenea fapte? În capul meu nu intră însă faptul că aceşti copii nu au milă de bieţii părinţi. Am citit despre bombardările cu fosfor care au distrus Hamburgul, despre ororile petrecute şi cine ştie dacă nu va fi şi mai rău? Ce trebuie să dorim? Eu nu mai cred în raţiunea omenească, nu mai sper decât în voinţa lui Dumnezeu. Altfel cum mai putem spera într-o împăcare? La A.C.F. eram ca pe altă lume. Mi se părea că se apropie o catastrofă. Priveam portretul mare al Reginei Maria – îmi era dor de ea. Dar în mine nici o fibră nu mai vibra ca altădată, a murit trecutul în mine, mă doare inima şi la propriu şi la figurat. La Biserică am simţit că viaţa e un vis grozav şi că îndată ce ai puţină simţire e un calvar. Fericiţi cei înapoiaţi care nu ajung până la gândire. Fericiţi cei care trăiesc exclusiv clipa. I-am invidiat. Dar oare e necesar să te chinui ca să fii om? Oare eu exagerez chinuindu-mă cu griji, cu regrete, cu scrupule şi cu amarul altora? Azi am simţit cât sunt de tristă, de urâtă, de bătrână, de detaşată de tot ce mă încânta altădată. Simt că poţi înnebuni de scârbă de viaţă.

Sfântul Stelian, 1943

Al patrulea an fără tine, pui mic şi dulce. Azi, la tine era frumos, cu bordura albă de marmoră, dar cam uniform. Prietenii ţi-au adus flori. Mariandel a venit să te salute şi să-ţi facă vizită. Eu ţi-am făgăduit că îmi iau papuci cum îţi luam ţie altădată. N-am parvenit, în schimb mi-am luat o voaletă – din partea ta. Mâine la 7 dimineaţa plec la Craiova. Conferinţă la franţuji. Mă bucur şi mă tem, nu cunosc lumea.

28 noiembrie

Dragule, m-am întors de la Craiova frântă de oboseală dar mulţumită. Schimbare bună. M-au răsfăţat, m-au plimbat, m-au tratat ca pe un om de seamă. Când plec de acasă, aflu şi eu cine sunt. Biserica pictată de Stoenescu, interesantă ca colorit, dar tipurile de sfinţi şi îngeri lipsite de mistică, mai mult diavoli. Amestec de rigiditate bizantină şi supleţe florentină. N-am impresia unei inspiraţii reale, combinaţie intelectuală. La Muzeul Aman, unele peniţe şi gravuri delicioase. Portrete frumoase, multe tablouri bune, interesant cel cu ţăranca în uşă şi peisaj impresionist. M-a bucurat cunoştinţa cu Elena Farago, figură din altă vreme, tip romantic. Ruptă din viaţă, dar deschisă oamenilor. Entuziasm viu, căldură şi conştiinţă de sine. Mi-a făcut bine, mi-a plăcut această escapadă.

6 decembrie

Pui mic şi dulce, azi am simţit dezolarea acolo sus la tine, bordura de piatră în jurul patului tău mă înfioară. Nu credeam să mă doară atâta un semn exterior de definitivat! Când mormântul era sărăcuţ împodobit, doar cu ce puteam aduce eu, parcă era mai intim, mai în stilul nostru. Noi eram nişte bieţi intelectuali „boemi”, cum spuneai tu. Nu ne stă bine chenarul ăsta burghez. A trebuit să mă supun şi la acest conformism, te-am încadrat la fel cu toată familia, e ordonat, corect, fără fantezie. Ce departe de firea ta şi de a noastră!

Vizita cu Maestrul Enescu şi Jora la M. Pantazi la Minister – foarte interesantă. Destul de nostimă ieşirea noastră pe scara de onoare, unul mai şontâc ca celălalt. Jora, trăgând piciorul, Maestrul strâmb şi cocoşat, eu fără răsuflare! Ce-ai fi râs tu.

16 decembrie

Dragule, e uluitor prin câte experienţe dezamăgitoare am trecut în ultimele săptămâni. De-abia m-am liniştit de unele, de câteva zile am adevărate ciocniri cu domesticitatea. Mi-am dat seama încă de acum doi ani că Stopii sunt sălbatici şi primitivi. Socoteam totuşi că bunătatea mea, ea cel puţin, le deşteaptă, dacă nu recunoştinţă, cel puţin zelul de a mă servi bine pentru a-şi păstra locul. De când au copilul, bruta de bărbat îşi închipuie că e om mare şi stăpân în casa mea. Cum ştii, m-am zburlit rău alaltăieri, am iertat totuşi necuviinţa din prostie. Dar când am auzit azi că nu mă scoate din „baba”, m-am convins că ţin în casă duşmani. Astă-seară încă nu ştiu ce să fac – dacă să-i concediez, sau să-i ţin până la primăvară. Am impresia că mi se poate trage moartea de la brutele astea. Nu pot suporta ideea să-mi fie frică în propria mea casă! Cât e aci Jean Paul, nu mi-e frică, dar pe urmă? Ei îşi închipuiau că se fac stăpâni în casa mea şi că se vor instala pentru viaţă. Am avut numai decepţii în ultimul timp. Azi, şi Jeni, pe care o credeam cinstită, am prins-o cu o minciună gogonată. Nu vreau să fiu nici victima şi nici călăul nimănui.

Dragul meu, sunt distrată, nu pot să mă concentrez, doresc atât de mult să fiu liniştită şi să am puţină bucurie ca să pot lucra! Lumea e rea, viaţa e grea, din fericire sunt şi oameni gentili. Dacă aş putea să ajung la Sinaia în liniştea de acolo. Babă? Oare I. nu zice şi el „bătrâna”? Oare la noi au chiar atât de puţin rafinament încât părul alb să te scoată din rânduri, iar cel roşu să-ţi confere dreptul la viaţă? Tot mai mult simt ce primitivi sunt oamenii la noi. Oare nu se mai poate să plec în Occident, sau şi acolo s-a făcut lumea vulgară şi sălbatică? Probabil.

Luni, 27 decembrie

Dragule, n-am scris de mult. M-a năpădit un fel de nihilism sufletesc. Nici împărtăşania nu m-a tămăduit, desigur fiindcă am făcut-o din tradiţie şi din interes. A fost un moment de linişte intimă, apoi iar a început chinul. Am greşit desigur prin ceva, c-am deraiat atât din normal. Aseară, bună conversaţie cu Dinu Noica. E într-adevăr un om aparte. Are o viaţă interioară excepţională. Dar îmi trebuie o bucurie foarte personală şi ştiu că mi-e interzisă.

29 decembrie

Sunt răcită. Am stat în casă, nu atât din prudenţă, cât pentru a nu mă lupta cu ceilalţi. O prostie, cum le fac des – ori sunt prea tare pentru cei care vin în imediata mea apropiere şi nu se simt bine, ori au ei o stare nervoasă foarte instabilă. E drept că şi eu sunt într-o stare de depresiune. Mă agasează că sunt singură, mă înham în situaţii pe care nu le doresc. Nu puteam refuza oferta lui Dinu Noica de azi¹². Sunt sigură că mă voi simţi foarte bine cu ei, dar e altceva decât proiectasem. Puteam să mă claustrez acasă. Puteam? Aici e hic-ul. Nu pot. E un blestem al firii mele. Dacă m-aş putea izola 4-5 ceasuri pe zi, ar fi splendid! Acum lucrez la comandă, fără inspiraţie, ca artizan, nu-mi prieşte.

31 decembrie

Pui mic, e ultima zi a anului. Sunt singură. Cu lucruri în natură frumoase, linişte, tot ce trebuie să lucrez. Poate că de multe ori mi-am dorit această linişte şi singurătate. Iată că o am, dar nu sunt fericită. Vreau să fiu aşa cum sunt. Când fac bilanţul anului, constat că nu am avut flacără. Am trăit din „datorie”, din „program”. E un păcat, ştiu, pentru un om care se pretinde credincios. Trebuie să mă scutur de tristeţe, diavolul e trist, îngerii sunt bucuroşi. Surâzi, mă ameninţi cu degetul, ştiu că ai dreptate, că sunt capricioasă şi veşnic nemulţumită, fără să o par. Nu sunt destul de simplă, nu ştiu să trăiesc, a trecut viaţa şi eu am alergat alături. Prea coaptă la cap, prea necoaptă în instinct. Prea moale, în suflet, totul stricat: „asta e şi nu e alta” cum spuneai tu.

1*. Categoric (fr.).

2*. În câmpie (fr.), aici cu sensul de bunăvoie, fără să opună rezistenţă.

3*. În zbor de pasăre (fr.), aici cu sensul de privire generală.

4*. Împotriva tuturor piedicilor (fr.).

5*. De la fr. défiler, aici cu sensul de a se sustrage, a se eschiva.

Note

1943

1. Vestit coafor de la Athenée Palace.

2. Pe surorile ei, Marietta Sachelarie şi Valerie Musicescu.

3. Curtea Sfinţilor, roman al scriitorului german Hermann Stehr (1864-1940).

4. Oscar Walter Cisek (1897-1966), poet, prozator, eseist, critic de artă, traducător.

5. Pictoriţa decoratoare Olga Greceanu.

6. Casa din strada Temişana, unde Alice Voinescu a locuit înainte de moartea lui Stelian Voinescu.

7. Profesorul C. Rădulescu-Motru.

8. Sociologul Dimitrie Gusti (1880-1955).

9. Vicleniile lui Scapin, piesă de Molière.

10. Actorul Mihai Filotti.

11. E vorba despre Alice Voinescu şi nepotul ei Jean Paul Sachelarie care locuia la ea.

12. Invitaţia de a petrece câteva zile la munte, la Sinaia.