Yann Martel, The High Mountains of Portugal

Copyright © 2016 by Yann Martel

by arrangement with Westwood Creative Artists, Ltd.

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6180-0

ISBN PDF: 978-973-46-6181-7

ISBN print: 978-973-46-6065-0

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitorul canadian YANN MARTEL s-a născut în Spania, în 1963. După ce a studiat filosofia la Trent University, s-a dedicat literaturii. Este autorul volumelor de proză scurtă Seven Stories (1993) şi The Facts behind the Helsinki Roccamations (1993) şi al romanelor Self (1996), Life of Pi (Viaţa lui Pi, 2001; Polirom, 2012, 2014) şi Beatrice and Virgil (2010). El are şi o prodigioasă activitate de eseist literar, publicînd în mai puţin de jumătate de deceniu volumele: Teaching Yann Martel’s Life of Pi from Multiple Critical Perspectives (2007), What is Stephen Harper Reading? (2009) şi 101 Letters to a Prime Minister: The Complete Letters to Stephen Harper (2012). Romanul Viaţa lui Pi a primit prestigiosul Man Booker Prize for Fiction, devenind bestseller internaţional şi fiind publicat în peste cincizeci de ţări. Ecranizat în 2012, în regia lui Ang Lee, filmul omonim a fost distins cu patru premii Oscar. Yann Martel locuieşte în Saskatoon, provincia Saskatchewan, Canada, împreună cu scriitoarea Alice Kuipers şi cei patru copii ai lor.

Pentru Alice și pentru Theo, Lola, Felix și Jasper:
bucuria vieții mele.

PARTEA ÎNTÂI

Fără casă

Tomás se hotărăște să meargă pe jos.

De la apartamentul său modest de pe Rua São Miguel, din cartierul rău famat Alfama, până la proprietatea impunătoare a unchiului său din Lapa, un cartier de oameni bogați, înecat în vegetație, e ceva de mers, ajunge să străbată aproape toată Lisabona. Probabil că o să-i ia vreo oră. Dar dimineața se-arată senină și caldă, iar plimbarea o să-i facă bine. În plus, Sabio, unul dintre servitorii unchiului său, a venit ieri și i-a luat valiza și cufărul de lemn ce conține documentele de care are nevoie în misiunea sa, menită să-l poarte către Munții Înalți ai Portugaliei, așa că nu trebuie să se ducă decât pe sine.

Își pipăie buzunarul interior al hainei. Jurnalul părintelui Ulisses e la locul lui, învelit într-o bucată de pânză moale. Ce prostie din parte-i să-l poarte la el așa, cu atâta nonșalanță. Ar fi o catastrofă dacă s-ar pierde. De-ar fi avut un dram de judecată, l-ar fi lăsat în cufăr. Dar în dimineața asta are nevoie de un sprijin moral suplimentar, ca de fiecare dată când se duce în vizită la unchiul său.

În ciuda agitației care-l stăpânește, își aduce aminte să renunțe la bastonul obișnuit și să-l ia pe cel dăruit de unchiul său. Are mânerul din fildeș de elefant, iar bățul e din mahon african, însă ceea ce-l face neobișnuit este oglinda de buzunar rotundă care se ițește în lateral, chiar sub mâner. Oglinda e ușor convexă, așa că imaginea reflectată e destul de cuprinzătoare. Chiar și așa, obiectul e complet inutil, o idee ratată, de vreme ce un baston, atunci când îl folosești, e, prin natura lui, în permanentă mișcare, prin urmare, imaginea reflectată de oglindă ar fi prea instabilă și fugară ca să te-ajute în vreun fel. Dar bastonul acesta extravagant este un cadou de la unchiul lui, făcut pe comandă, așa că de fiecare dată când Tomás se duce în vizită, nu uită să-l ia cu el.

O ia pe Rua São Miguel până în Largo São Miguel, apoi pe Rua São João da Praça înainte s-o cotească pe Arco de Jesus – plimbarea lejeră a unui pieton ce străbate un oraș pe care îl cunoaște de-o viață, un oraș plin de frumusețe și freamăt, de comerț și cultură, de provocări și recompense. Pe Arco de Jesus e asaltat de o amintire a Dorei, o vede cum zâmbește și întinde mâna să-l atingă. În asemenea momente bastonul se dovedește inutil, pentru că amintirea ei îl face întotdeauna să-și piardă echilibrul.

— Mi-am luat pe unul bogat, i-a spus ea o dată, când erau amândoi întinși în pat, la el în apartament.

— Mă tem că nu prea, a replicat el. Unchiu-meu e ăla bogat. Eu sunt fiul cel sărac al fratelui său cel sărac. Insuccesul lui papá în afaceri e invers proporțional cu succesul unchiului Martim.

Nu mai spusese nimănui așa ceva, nu mai comentase niciodată atât de categoric și de precis cariera cu suișuri și coborâșuri a tatălui său, planurile de afaceri care se prăbușeau unul după altul, lăsându-l tot mai recunoscător fratelui care îl salva de fiecare dată. Dar Dorei îi putea destăinui asemenea lucruri.

— Ei, zici tu așa, dar oamenii bogați au întotdeauna munți de bani dosiți.

El a izbucnit în râs.

— Zău? Nu m-am gândit că unchiu-meu ar avea ceva de ascuns când vine vorba de bogăția lui. Și dacă așa stau lucrurile, dacă sunt un om bogat, atunci de ce nu te măriți cu mine?

Oamenii se uită la el cum merge. Unii comentează, câțiva în glumă, dar în general lumea vrea să-l ajute. „Fiți atent, o să vă-mpiedicați!“ strigă o femeie îngrijorată. S-a obișnuit ca semenii lui să-i acorde așa de multă atenție – în afară de un zâmbet și un semn din cap în chip de mulțumire adresate celor bine intenționați, nu-i bagă în seamă.

Încet, pas cu pas, își croiește drum către Lapa, degajat și firesc, ridicându-și mult fiecare picior și punându-l jos cu aplomb. E un mers grațios.

Calcă pe o coajă de portocală, dar nu alunecă.

Nu observă un câine care doarme, dar călcâiul lui aterizează puțin lângă coada acestuia.

Ratează o treaptă când coboară o scară răsucită, dar, cum se ține de balustradă, își recapătă lesne echilibrul.

Și alte asemenea incidente minore.

Zâmbetul Dorei se ștergea când auzea de căsătorie. Așa era ea: din veselă, devenea gravă într-o clipă.

— Nu, familia o să te repudieze.

— Tu ești familia mea, i-a zis el, privind-o drept în ochi.

Ea a scuturat din cap.

— Ba nu, nu sunt.

Ochii lui, aproape complet eliberați de povara de a-l ajuta să se orienteze, i se relaxează în cap ca doi pasageri tolăniți pe șezlonguri la pupa unei nave. În loc să inspecteze permanent pământul, privesc în jur visători, fără țintă. Remarcă formele norilor și ale copacilor. Urmăresc ageri zborul păsărilor. Se uită la un cal care fornăie pe când trage la o căruță. Adastă asupra unor detalii arhitectonice neobservate până atunci. Observă circulația aglomerată de pe Rua Cais de Santarém. Una peste alta, ar trebui să fie o minunată plimbare matinală în această zi plăcută de sfârșit de decembrie a anului 1904.

Dora, frumoasa Dora. Lucra ca servitoare în gospodăria unchiului său. Tomás a remarcat-o de la prima vizită pe care i-a făcut-o unchiului Martim după ce tânăra fusese angajată. Nu și-a putut desprinde ochii de la ea și nici nu și-o putea scoate din minte. S-a străduit să se arate deosebit de curtenitor față de ea și să lege scurte conversații pe diferite subiecte lipsite de importanță. Asta ca să-i poată privi mai departe nasul fin, ochii negri și luminoși, dinții albi și mici, mișcările trupului. Brusc, vizitele i-au devenit mai dese. Își amintea cu precizie momentul în care Dora și-a dat seama că el nu i se adresa ca unei servitoare, ci ca unei femei. Ea și-a ridicat ochii spre ochii lui, privirile li s-au înlănțuit o clipă, apoi ea s-a îndepărtat, nu înainte ca un zâmbet fugar, complice, să-i ridice un colț al gurii.

A simțit atunci o imensă eliberare înăuntrul lui și toate barierele de clasă, de statut social, de completă inacceptabilitate și improbabilitate s-au volatilizat. La următoarea vizită, când i-a întins pardesiul, mâinile li s-au atins și amândoi au prelungit acea atingere. Din clipa aceea lucrurile au evoluat rapid. Până atunci experiențele lui sexuale se reduseseră la relații intime cu câteva prostituate, care la început se dovediseră teribil de excitante, iar apoi teribil de deprimante. De fiecare dată plecase fiindu-i rușine de sine însuși și jurând să nu mai facă niciodată așa ceva. Cu Dora, de fiecare dată era teribil de excitant la început și la fel de teribil de excitant și după aceea. Ea își trecea degetele prin părul lui des de pe piept, odihnindu-și capul pe umărul său. El n-avea nici cea mai mică dorință să plece nicăieri.

— Mărită-te cu mine, mărită-te cu mine, mărită-te cu mine, a stăruit el. O să ne avem unul pe altul, asta o să fie bogăția noastră.

— Nu, o să fim doar săraci și stingheri. Tu nu știi cum e. Eu știu și nu mai vreau să trec prin așa ceva.

În această situație amoroasă stagnantă se născuse micuțul Gaspar. Dacă nu era Tomás să-l implore pe unchiul lui cu cerul și pământul, ea ar fi fost dată afară din casă de cum s-a descoperit că era însărcinată. Doar tatăl său l-a susținut, spunându-i să-și trăiască dragostea pentru Dora, atitudine complet opusă față de oprobriul tăcut la care îl supusese unchiul lui. Dora a fost trimisă la bucătărie, departe de ochii oricui. Gaspar trăia la fel de invizibil pe proprietatea Lobo, iubit de tatăl său invizibil, care o iubea în mod invizibil pe mama lui.

Tomás îi vizita cât de des i-o îngăduia buna-cuviință. Când Dora avea o zi liberă, ea și Gaspar veneau la el, în Alfama. Se duceau în parc, ședeau pe o bancă, se uitau la Gaspar cum se joacă. În zilele acelea erau ca orice alt cuplu. El era îndrăgostit și fericit.

Când trece pe lângă o stație de tramvai, tocmai se apropie zăngănind pe șine un tramvai electric de un galben strălucitor, o noutate în materie de mijloace de transport, introdusă abia cu trei ani în urmă. Călătorii se reped să urce, alți călători se grăbesc să coboare. Îi ocolește pe toți – cu excepția unuia, de care se ciocnește. După un scurt schimb de replici în care sunt prezentate și acceptate scuze reciproce, Tomás pornește mai departe.

Trotuarul are câteva pietre desprinse de la locul lor, dar el trece pe nesimțite peste ele. Lovește piciorul scaunului din fața unei cafenele. Un acroșaj, nimic mai mult.

Moartea i-a luat pe Dora și pe Gaspar unul după altul, fără cruțare, iar toate eforturile pe care doctorul chemat de tatăl său nu și le-a precupețit deloc s-au dovedit zadarnice. Totul a început cu o durere în gât și o stare de oboseală, urmate de febră, frisoane, dureri, dificultăți la înghițit, respirație îngreunată, convulsii, pierderea minții, ochi holbați și sufocare – până când bolnavii și-au dat ultima suflare, cu trupurile livide, contorsionate și țepene precum cearșafurile în care s-au zvârcolit. A stat lângă ei până în cea din urmă clipă. Gaspar avea cinci ani, Dora, douăzeci și patru.

N-a fost de față la moartea tatălui său, survenită câteva zile mai târziu. Se afla în salonul de muzică al reședinței Lobo, împreună cu unul dintre verii săi, și stătea mut de durere, când unchiul lui a intrat în cameră, negru la față. „Tomás“, i-a zis acesta, „am o veste groaznică. Silvestre… tatăl tău a murit. L-am pierdut pe singurul meu frate“. Cuvintele pe care le rostise unchiul său nu erau decât niște sunete, dar Tomás s-a simțit zdrobit fizic, ca și cum o stâncă imensă s-ar fi prăbușit peste el, și a urlat ca un animal rănit. Tatăl său, omul acela cald, mare cât un urs! Omul care îl crescuse, care-i încurajase visele!

În cursul unei singure săptămâni – Gaspar a murit luni, Dora, joi, tatăl lui, duminică – inima i se desfăcuse în bucăți asemenea unui cocon spart. Dar din el nu a ieșit un fluture, ci o molie cenușie, care s-a așezat pe peretele sufletului său și nu a mai zburat de-acolo.

Au avut loc două înmormântări, una modestă pentru servitoarea din provincie și fiul ei din flori și una somptuoasă pentru fratele sărac al unui om bogat, lipsa succesului material al celui dintâi fiind trecută discret sub tăcere.

Când coboară de pe bordură și pășește în stradă, nu vede o trăsură care se apropie, dar strigătul vizitiului îl avertizează, iar el se trage repede din drumul calului.

Se ciocnește de un bărbat care stă cu spatele la el. Ridică mâna și spune:

— Vă rog să mă scuzați.

Bărbatul ridică amabil din umeri și îl privește cum se îndepărtează.

Încet, pas cu pas, uitându-se peste umăr la fiecare câțiva pași ca să vadă ce se află în față, Tomás străbate drumul către Lapa mergând cu spatele.

„De ce? De ce faci așa ceva? De ce nu mergi și tu ca un om normal? Gata cu prostia asta!“ i-a strigat unchiul său – și nu o dată. Drept răspuns, Tomás a adus argumente solide în apărarea felului său de a merge. Nu e mai logic să înfrunți elementele – vântul, ploaia, soarele, atacurile insectelor, toanele străinilor, viitorul nesigur – apărat de scutul pe care ți-l oferă partea dinapoi a capului, spatele hainei, turul pantalonilor? Acestea constituie protecția noastră, armura noastră. Sunt făcute să reziste capriciilor sorții. Totodată, dacă mergi cu spatele, părțile mai delicate – fața, pieptul, gătelile vestimentare – sunt ferite de lumea dură dinaintea ta, pentru a fi arătate numai atunci când vrei și numai cui vrei, cu o simplă răsucire deliberată care îți sfărâmă în bucăți anonimatul. Ca să nu mai vorbim de argumente de natură atletică. Ce mod mai firesc de a coborî la vale, susține el, decât să mergi cu spatele? Piciorul care pășește primul calcă sprinten și delicat, iar mușchii gambei își pot calibra cu precizie încordarea și apoi destinderea. Deplasarea descendentă este astfel mai elastică și mai lipsită de efort. Iar dacă te împiedici, nu-i oare mai sigur să o faci cu spatele, de vreme ce dosul îți va amortiza căderea? Mai bine decât să-ți fracturezi încheietura când pici în nas. În plus, nu se încăpățânează până-n pânzele albe. Face și el excepții, spre exemplu, când urcă scările lungi și sinuoase din Alfama sau când trebuie să alerge.

Unchiul său a respins toate aceste justificări cu un gest nerăbdător. Martim Augusto Mendes Lobo este un om de succes care nu are răbdare. Cu toate astea, știe foarte bine de ce Tomás merge cu spatele, în ciuda chestionărilor lui iritate și a explicațiilor fățarnice oferite de nepotul său. Într-o zi Tomás a surprins o discuție dintre unchi și un prieten de-al său care venise în vizită. Tocmai faptul că Martim își coborâse glasul l-a făcut să ciulească urechile.

— …o scenă dintre cele mai ridicole, spunea unchiul său sotto voce. Închipuie-ți: în fața lui – adică, cum ar veni, în spatele lui – se găsește un stâlp de iluminat. Îl chem pe secretarul meu, Benedito, și amândoi stăm și ne uităm fascinați, în tăcere, în timp ce prin mințile noastre bântuie aceeași întrebare: oare nepotul meu o să se ciocnească de stâlp? Fix în clipa aceea, un trecător se ivește în celălalt capăt al străzii. Omul îl zărește pe Tomás cum se îndreaptă spre el mergând cu spatele. După cum și-a ridicat capul, ne dăm seama că felul curios în care merge nepotul meu i-a atras atenția. Știu din experiență că va avea loc o interacțiune de un fel sau altul – un comentariu, o glumă sau cel puțin o privire uimită când cei doi vor trece unul pe lângă celălalt. Și, evident, când mai sunt doar câțiva pași până când Tomás să intre în stâlp, celălalt trecător se repede și îl bate ușor pe umăr. Tomás se întoarce. Benedito și cu mine nu putem auzi discuția dintre cei doi, dar le vedem gesturile. Străinul face un semn către stâlp. Tomás zâmbește, dă din cap și își duce o mână la piept, pentru a-și exprima recunoștința. Străinul zâmbește la rândul lui. Își strâng mâinile. Își iau rămas-bun cu un gest, apoi o iau din loc, fiecare pe drumul său, străinul în josul străzii, iar Tomás – după ce se răsucește pe călcâie, pornind-o iarăși la drum cu spatele – în susul străzii. Ocolește stâlpul de iluminat fără nici cea mai mică problemă… A, dar stai așa! Nu s-a terminat. După câțiva pași, celălalt trecător întoarce capul ca să se uite în urmă la Tomás și e clar că e surprins să-l vadă continuând să meargă cu spatele. Pe chip i se poate citi îngrijorarea – Atenție, dacă nu ești atent, o să ai un accident! –, dar și un pic de jenă, deoarece Tomás privește în direcția lui, l-a văzut cum s-a întors să se holbeze la el, și știm cu toții că nu e politicos să te holbezi la oameni. Omul întoarce repede capul în față, dar e prea târziu: se ciocnește de următorul stâlp. Se lovește de el așa cum limba unui clopot se lovește de pereții acestuia. Benedito și cu mine tresărim instinctiv, din milă pentru bietul om. Clătinându-se pe picioare, acesta face o grimasă și își duce mâna la față și la piept. Tomás aleargă spre el ca să-l ajute – aleargă înainte. Ai crede că fuga lui va fi una firească, dar nu e așa. Nu-și saltă picioarele când aleargă. Înaintează cu pași mari și torsul i se deplasează lin în linie dreaptă, ca pe o bandă rulantă. Între cei doi are loc un alt dialog, Tomás exprimându-și profunda îngrijorare, iar bărbatul celălalt făcând semn că nu e mare lucru, timp în care își ține o mână la față. Tomás ridică pălăria bărbatului, care căzuse pe jos. Cu încă o strângere de mână și un semn mut de rămas-bun, bietul om o ia din loc, călcând șovăielnic. Tomás – și, împreună cu el, Benedito și cu mine – îl urmărim cu privirea. Abia după ce bărbatul s-a făcut nevăzut după colțul străzii, Tomás își reia drumul, cu obișnuitul lui mers de-a-ndăratelea. Dar, evident, incidentul trebuie că l-a afectat și pe el, pentru că de data asta se izbește prompt de stâlpul pe care îl evitase cu atâta abilitate în urmă cu un minut. Se întoarce și se uită urât la el, frecându-și partea din spate a capului. Cu toate astea, Fausto, băiatul nu se lasă. Indiferent de câte ori dă cu capul de stâlpi, indiferent de câte ori se împiedică și cade, continuă să meargă cu spatele.

Tomás îl aude pe unchiul său izbucnind în râs, iar prietenul lui, Fausto, i se alătură. Apoi unchiul continuă pe un ton mai grav:

— Totul a început în ziua în care băiețelul lui, Gaspar, a murit de difterie. Îl făcuse cu o servitoare de-aici. Și ea a murit tot de boala asta. Apoi soarta a vrut ca fratele meu, Silvestre, să pice mort ziua-n amiaza mare, fără s-apuce să-și termine vorba. Nu era de-ajuns că mama lui Tomás a murit când el era copil. Acum și tatăl său! Să te-ncerce nenorocirile în halul ăsta! Unii ajung de nu mai râd niciodată. Alții cad în patima băuturii. Nepotul meu s-a apucat să meargă invers. De-atunci a trecut un an. Oare cât o să-l țină felul ăsta bizar de a-i jeli pe cei dragi?

Ce nu înțelege unchiul său e că, mergând cu spatele, cu spatele la lume, cu spatele la Dumnezeu, Tomás nu jelește. Ci protestează. Pentru că atunci când ți se ia tot ce ai mai scump pe lume, ce altceva îți mai rămâne de făcut decât să protestezi?

Alege un drum ocolit. De pe Rua Nova de São Francisco de Paula o cotește pe Rua do Sacramento. Aproape a ajuns. Aruncând o privire peste umăr – își amintește că undeva în față e un stâlp de iluminat –, cuprinde cu vederea reședința impozantă a unchiului său, cu cornișele ei elaborate, mulurile complicate și ferestrele care se înalță spre cer. Simte că îl privește cineva și zărește o siluetă la o fereastră de la etaj, de pe colț. Cum acolo se află biroul unchiului său, probabil că e chiar acesta, așa că întoarce capul și se străduiește să pășească încrezător, ocolind cu grijă stâlpii de iluminat. Merge de-a lungul zidului care înconjoară proprietatea unchiului până ce ajunge la poartă. Se răsucește pe călcâie ca să tragă de frânghia clopotului, dar mâna i se oprește în aer. Se trage în spate. Deși știe că unchiul său l-a văzut și îl așteaptă, șovăie. Apoi scoate din buzunarul interior al hainei vechiul jurnal îmbrăcat în piele, dă la o parte pânza de bumbac în care e învelit, se sprijină cu spatele de zid și se lasă să alunece până ajunge să șadă pe trotuar. Rămâne cu privirea ațintită la coperta jurnalului.

Viața Așa Cum a Fost și

Instrucțiuni pentru Prinosul

Părintelui Ulisses Manuel Rosário Pinto

umil Slujitor al Domnului

Cunoaște prea bine jurnalul părintelui Ulisses. Știe fragmente întregi pe dinafară. Îl deschide la întâmplare și citește.

Când corăbiile cu sclavi se apropie de insulă ca să-și descarce marfa, au multe socoteli de făcut & multă curățenie. Se vede din port cum aruncă peste bord trup după trup, atât la babord, cât și la tribord, unele flasce și docile, altele dând fără vlagă din mâini. Sunt morții & cei grav bolnavi, cei dintâi lepădați pentru că nu mai au nici o valoare, cei din urmă de teamă ca boala de care vor fi suferind să nu se răspândească & să păgubească valoarea celorlalți. Întâmplarea face ca vântul să poarte până la urechile mele țipetele sclavilor aflați încă în viață care se împotrivesc evacuării de pe corabie, după cum poartă şi pleoscăitul pe care-l scot trupurile lor când ating apa. Ei dispar în Purgatoriul ticsit de suflete de pe fundul golfului Ana Chaves.

Casa unchiului său este, la rândul ei, un purgatoriu de existențe nedesăvârșite, frânte. Închide ochii. Singurătatea îl ajunge precum un câine care amușină. Îi dă ocol stăruitor. Încearcă s-o alunge, dar ea refuză să-i dea pace.

A nimerit peste jurnalul părintelui Ulisses la doar câteva săptămâni după ce viața îi fusese iremediabil distrusă. A fost o descoperire pur întâmplătoare, făcută în timp ce lucra la Muzeul Național de Artă Antică, unde îndeplinește funcția de asistent muzeograf. Cardinalul-patriarh al Lisabonei, José Sebastião de Almeida Neto, făcuse recent o donație de obiecte ecleziastice și neecleziastice adunate de-a lungul secolelor de pe tot cuprinsul imperiului portughez. Cu permisiunea cardinalului Neto, Tomás a fost trimis de muzeu să întreprindă cercetări în arhivele episcopale din Rua Serpa Pinto, pentru a stabili proveniența exactă a acelor minunate artefacte, istoria în urma căreia un altar, un potir, un crucifix sau o psaltire, o pictură sau o carte au ajuns în posesia diecezei de Lisabona.

Ce avea el să descopere nu erau tocmai niște arhive model. Se vedea clar că secretarii diferiților arhiepiscopi succesivi ai Lisabonei nu s-au aplecat prea mult asupra sarcinii laice de a pune în ordine miile de hârtii și documente. Și acolo, pe unul dintre rafturile deschise dedicate patriarhatului cardinalului José Francisco de Mendoça Valdereis, patriarh al Lisabonei între anii 1788 și 1808, într-o secțiune umplută cu de toate și care fusese denumită cu multă nonșalanță Miudezas – „Mărunțișuri“ –, a zărit volumul legat manual cu scoarțe de piele maronie și titlul scris de mână, încă lizibil, în ciuda cernelii care se decolorase și se întinsese pe hârtie.

Despre ce viață era vorba, despre ce prinos? se întrebase el. Ce instrucțiuni? Cine era acest părinte Ulisses? Când a deschis volumul, cotorul a scos un sunet de oscioare care se rup. Scrisul a erupt cu o prospețime surprinzătoare, cerneala neagră contrastând puternic cu hârtia de culoarea fildeșului. Scrisul caligrafic, cursiv, cu pana, venea din alt veac. Paginile erau ușor îngălbenite pe margini, semn că nu prea văzuseră lumina zilei din momentul când fuseseră scrise. Se îndoia că Eminența Sa cardinalul Valdereis va fi citit vreodată jurnalul. De fapt, cum nu exista nici o descriere arhivistică prinsă pe copertă sau în interior – vreun număr de catalog, vreo dată, vreun comentariu – și nici în cartotecă nu apărea vreo mențiune referitoare la volum, avea impresia clară că nimeni nu îl citise vreodată.

A examinat prima pagină, remarcând o însemnare care avea deasupra o dată și un loc: 17 septembrie 1631, Luanda. A întors pagina cu grijă. Au apărut și alte date. Ultimul an consemnat, deși fără zi ori lună, era 1635. Deci era vorba de un jurnal. Ici-colo a observat niște referințe geografice, „munții Bailundu… munții Pungo Ndongo… vechiul drum spre Benguela“ – toate, locuri care par a fi plasate în Angola portugheză. Pe 2 iunie 1633 apare numele altui loc: São Tomé, micuța colonie insulară din Golful Guineei, „acel solz de mătreață de pe capul Africii, la zile bune de mers spre miazănoapte de-a lungul coastei jilave a acestui continent pestilențial“. Ochii îi cad pe o propoziție scrisă câteva săptămâni mai târziu: Esta é a minha casa. „Aici e acasă.“ Dar nu era scrisă doar o dată. Cuvintele acopereau toată pagina. O pagină întreagă conținând aceeași scurtă propoziție, înghesuită în următoarea, identică, cu rândurile urcând și coborând ușor: „Aici e acasă. Aici e acasă. Aici e acasă“. Apoi se opreau, înlocuite de o proză discursivă mai obișnuită, pentru a apărea din nou după câteva pagini, acoperind o jumătate de filă: „Aici e acasă. Aici e acasă. Aici e acasă“. Apoi încă o dată, mai încolo, pe o pagină și un sfert: „Aici e acasă. Aici e acasă. Aici e acasă“.

Ce însemna? De ce această repetiție maniacală? A găsit în cele din urmă un posibil răspuns pe o pagină unde reiterarea era aceeași ca în toate celelalte cazuri, acoperind de data asta aproape două pagini, cu o singură diferență la final, când ieșea puțin din tipar, un indiciu că propoziția constituia de fapt o elipsă pe care autorul ei o completa în gând de fiecare dată: „Aici e acasă. Aici e acasă. Aici e acasă, unde Domnul m-a așezat până când mă va lua la Sânul Său“. Era limpede că părintele Ulisses fusese chinuit de un dor arzător după acasă.

Pe o pagină Tomás a găsit un desen bizar, desenul unei fețe. Trăsăturile păreau schițate în grabă, cu excepția ochilor plini de tristețe, minuțios desenați. S-a scufundat în tristețea lor. Amintirile despre fiul său mort de curând i se învârtejeau în minte. În ziua aceea, când a plecat de la arhive, a dosit jurnalul printre niște hârtii inofensive din servietă. Nu se amăgea în privința intențiilor lui. Nu era vorba de un împrumut neoficial – era furt curat. Arhivele episcopale, care ignoraseră jurnalul părintelui Ulisses timp de două sute cincizeci de ani și mai bine, n-or să-i simtă lipsa acum, iar el își dorea să-l studieze cum trebuie, în tihnă.

S-a apucat să citească și să transcrie jurnalul imediat ce a găsit răgazul necesar. Avansa lent. Scrisul cu pana trecea de la lizibil la încâlceli care îl sileau să încerce să descifreze ce silabă ar putea reprezenta mâzgălitura asta sau ce silabă, mâzgăleala cealaltă. Ce bătea la ochi era diferența dintre felul echilibrat în care arăta scrisul în părțile de început și cât de evident se degrada el ulterior. Ultimele pagini abia dacă se puteau descifra. Anumite cuvinte nu le-a putut înțelege deloc, oricât de tare s-a străduit.

Ce scria părintele Ulisses pe când se afla în Angola nu era decât o relatare sârguincioasă și de un interes mai degrabă modest. Era și el un biet slujitor al episcopului de Luanda, care „ședea pe chei, la umbră, pe tronul său de marmură“, în timp ce el trudea până îl cuprindea amorțeala, alergând de colo colo ca să boteze loturile de sclavi. Dar în São Tomé o forță incontrolabilă a pus stăpânire pe el. A început să lucreze la un obiect, prinosul de care era vorba în titlul jurnalului. Făurirea acestuia i-a sleit mintea și i-a stors și ultima picătură de vlagă. Pomenea de încercarea de a găsi „lemnul cel mai fără de cusur“ și „uneltele potrivite“ și își amintea de ucenicia în atelierul unchiului său de pe vremea când era tânăr. Descria felul în care dădea cu ulei prinosul său, pentru ca acesta să se păstreze mai bine în timp, cu „mâinile mele lucind, făuritoare de iubire evlavioasă“. Spre sfârșitul jurnalului Tomás a dat peste aceste cuvinte stranii, ce preamăreau natura maiestuoasă a creației sale:

Strălucește, țipă, zbiară, urlă. Cu adevărat Fiul lui Dumnezeu care scoate un țipăt pătrunzător & își dă ultima suflare în timp ce catapeteasma templului se crapă de sus până jos. E gata.

La ce osteneală se înhămase părintele Ulisses și ce anume producea atelierul unchiului său? Ce ungeau cu ulei mâinile lui? Ce strălucea și țipa, zbiera și urla? Tomás n-a reușit să afle un răspuns clar din jurnalul părintelui Ulisses, ci doar aluzii. Când a scos Fiul lui Dumnezeu un țipăt pătrunzător și și-a dat ultima suflare? Pe cruce. În cazul acesta, oare obiectul cu pricina să fie un crucifix? s-a întrebat Tomás. Cu siguranță că era un soi de sculptură. Dar nu doar atât. Din relatarea părintelui Ulisses reieșea că era vorba de o creație cu totul neobișnuită. Molia din sufletul lui Tomás a fremătat. Și-a adus aminte de ultimele ore ale Dorei. După ce căzuse la pat, ținea strâns cu amândouă mâinile un crucifix și, oricât se zvârcolea, oricât țipa, nu voia să-i dea drumul cu nici un chip. Era o efigie ieftină de bronz, destul de mică, care lucea stins, de genul celor care sunt atârnate pe perete. A murit strângând-o la piept în odaia ei micuță, simplă, vegheată de nimeni altcineva în afară de Tomás, care ședea pe un scaun de lângă pat. Când a sosit clipa cea din urmă, anunțată de oprirea bruscă a respirației ei hârâitoare (pe câtă vreme fiul său se stinsese atât de liniștit, ca petalele unei flori care cad lin la pământ), s-a simțit ca o bucată de gheață purtată pe apele unui râu.

În orele care au urmat, pe măsură ce lunga noapte se sfârșea și noua zi își intra în drepturi, iar el îl tot aștepta pe cioclul care nu mai apărea odată, a tot fugit din camera Dorei, pentru a reveni iarăși, alungat de groază, adus înapoi de o pornire nestăvilită. „Cum o să trăiesc fără tine?“ a implorat-o el la un moment dat. Ochii i-au căzut pe crucifix. Până în clipa aceea relația lui cu religia fusese una superficială: respecta rânduielile de formă, dar în sinea sa îl lăsau rece. Acum și-a dat seama că problema religiei trebuia ori luată drastic în serios, ori ignorată la fel de drastic. S-a uitat la crucifix, oscilând între credință absolută și necredință absolută. Până să se decidă odată pentru totdeauna într-un fel sau altul, și-a zis să păstreze crucifixul ca amintire. Dar Dora – sau, mai precis, trupul neînsuflețit al Dorei – nu voia să-i dea drumul. Mâinile și brațele ei țineau strâns obiectul acela, cu o forță neabătută, chiar și atunci când, practic, i-a ridicat corpul de pe cearșafuri tot încercând să i-l smulgă. (Prin comparație, trupul fără viață al lui Gaspar fusese atât de moale, de ziceai că e o păpușă mare, umplută cu paie.) Furios, a izbucnit în hohote de plâns și a renunțat. În clipa aceea o hotărâre – sau mai degrabă o amenințare – i-a încolțit în minte. S-a uitat crunt la crucifix și a șuierat: „Tu! Tu! O să mă ocup eu de tine, stai numai să vezi!“.

În cele din urmă cioclul a venit și a luat trupul Dorei cu tot cu crucifixul ei blestemat.

Dacă obiectul pe care îl făurise părintele Ulisses era cel pe care Tomás îl dedusese din mâzgălelile barbare ale preotului, atunci trebuie să fi fost un artefact frapant și ieșit din comun, ceva absolut extraordinar. Ceva care ar fi zguduit creștinismul din temelii. Care ar fi pus în practică amenințarea proferată de el. Dar oare supraviețuise trecerii timpului? Asta era întrebarea care nu-i dădea pace lui Tomás din clipa în care terminase de citit jurnalul în apartamentul lui, după ce îl scosese fraudulos din arhivele episcopale. La urma urmei, obiectul putea foarte bine să fi căzut pradă focului sau sub tăișul toporului. Dar într-o epocă preindustrială, când bunurile erau făcute de mâna omului unul câte unul și distribuite cu parcimonie, ele căpătau o valoare care s-a diminuat odată cu apariția industriei moderne. În vremurile acelea nici măcar hainele nu se aruncau. Veșmintele sărăcăcioase ale lui Cristos fuseseră împărțite de soldații romani, care nu-l credeau altceva decât un agitator evreu mărunt. Dacă hainele de rând treceau de la un om la altul, atunci în mod sigur un obiect sculptat, de dimensiuni mari, va fi fost păstrat, cu atât mai mult cu cât era unul de natură religioasă.

Dar cum să-i stabilești destinul? Existau două posibilități: sau obiectul rămăsese pe São Tomé, sau nu se mai afla pe São Tomé. Cum insula era săracă și dedicată comerțului, a socotit că părăsise acel loc. Spera că se îndreptase spre Portugalia, spre patria-mamă, dar putea la fel de bine să fi ajuns într-unul dintre multele puncte comerciale sau orașe de pe coasta Africii. Și într-un caz, și în celălalt trebuie să fi fost transportat pe o corabie.

După moartea celor dragi, Tomás a petrecut luni de zile căutând o dovadă a existenței creației părintelui Ulisses. În Arhivele Naționale din Torre do Tombo a identificat și a studiat jurnalele de bord ale corăbiilor portugheze care navigaseră de-a lungul coastei de vest a Africii la câțiva ani după moartea părintelui Ulisses. A pornit de la presupunerea că sculptura părăsise São Tomé la bordul unui vas portughez. Dacă însă plecase de pe insulă la bordul unei corăbii străine, atunci numai Dumnezeu putea ști unde ajunsese.

Într-un final a dat peste jurnalul de bord al unui anume căpitan Rodolfo Pereira Pacheco, al cărui galion ridicase ancora din São Tomé pe 14 decembrie 1637, ducând la bord, printre alte bunuri, „o întruchipare a Domnului Nostru pe cruce, stranie & minunată“. Inima a început să-i bată mai tare. Era prima și singura referință la un obiect religios întâlnită în legătură cu colonia aceea infamă.

În dreptul fiecărui obiect din jurnalul de bord se specifica locul unde fusese debarcat. Multe mărfuri erau descărcate cu ocazia unei escale sau a alteia de-a lungul Coastei Sclavilor și Coastei Aurului și vândute ori schimbate pe altele ce le luau locul. A citit cuvântul înscris în jurnalul de bord al căpitanului Pacheco în dreptul crucifixului: Lisabona. Ajunsese în patrie! A scos un strigăt de bucurie, un lucru absolut necuviincios pentru o sală de lectură de la Arhivele Naționale.

A întors Torre do Tombo cu susul în jos, încercând să afle încotro se îndreptase crucifixul odată ce ajunsese la Lisabona. A găsit în cele din urmă răspunsul, dar nu la Arhivele Naționale, ci la arhivele episcopale, unde începuse totul. Ironia era și mai enervantă de-atât. Răspunsul se găsea sub forma a două scrisori aflate pe același raft care găzduia documentele cardinalului Valdereis și pe care Tomás descoperise jurnalul, imediat lângă locul unde zăcuse acesta din urmă înainte ca el să-l șterpelească. De-ar fi găsit măcar un fir care să lege jurnalul de scrisorile acelea, ar fi fost scutit de multă muncă.

Prima scrisoare, datată 9 aprilie 1804, îi aparținea episcopului de Bragança, António Luís Cabral e Câmara, care îl întreba în ea pe bunul cardinal Valdereis dacă n-ar putea face o donație unei parohii aflate în Munții Înalți ai Portugaliei, a cărei biserică suferise recent de pe urma unui incendiu ce-i distrusese altarul. Era „o biserică veche și frumoasă“, din câte îi spunea el, deși omitea să-i dea numele ori localizarea. În răspunsul său – o copie a acestuia fusese anexată scrisorii cardinalului Câmara –, cardinalul Valdereis scria: „Am plăcerea să vă trimit un obiect de venerație care se află de ceva vreme în posesia diecezei de Lisabona, o întruchipare bizară a Domnului nostru răstignit pe Cruce, adusă din coloniile din Africa“. De vreme ce această referire se afla lângă un jurnal care provenea din coloniile din Africa, putea oare să vizeze altă întruchipare a Domnului decât cea a părintelui Ulisses? Uimitor era faptul că, deși îl avusese sub ochi, cardinalul Valdereis nu reușise să înțeleagă adevărata natură a obiectului. Dar clericul nu știa – așa că nici nu putea înțelege.

În urma unui schimb de scrisori cu dieceza de Bragança, a rezultat că nu exista nici un indiciu ca un atare obiect african să fi trecut prin birourile de-acolo în vremea episcopului Câmara. Tomás era contrariat. O creație considerată stranie și minunată în locul ei de origine devenise bizară la Lisabona, apoi, odată ajunsă în mâinile celor din provincie, doar banală. Asta dacă nu cumva natura sa fusese ignorată cu bună știință. Tomás s-a văzut nevoit să urmărească altă pistă. Crucifixul era destinat unei biserici care suferise un incendiu. Din documente reieșea că între 1793, când Câmara fusese numit episcop de Bragança, și 1804, anul când îi scrisese cardinalului Valdereis, câteva incendii, mai grave sau mai puțin grave, afectaseră o serie de biserici situate în Munții Înalți ai Portugaliei. Pericole din acestea pasc orice biserică în care se aprind lumânări și făclii și se arde tămâie la sărbătorile mari. Câmara spunea că acel crucifix trebuia să ajungă într-o „biserică veche și frumoasă“. Oare ce biserică era demnă de această descriere binevoitoare a episcopului? Tomás a presupus că una aparținând stilului gotic sau, poate, celui romanic. Ceea ce însemna o biserică construită în secolul al XV-lea sau și mai devreme. Secretarul diecezei de Bragança nu s-a prea dovedit un fin cunoscător al istoriei ecleziastice. La insistențele lui Tomás, a emis în cele din urmă presupunerea că cinci dintre bisericile devastate de incendii puteau fi vrednice de aprecierea episcopului Câmara, acestea fiind bisericile din São Julião de Palácios, Santalha, Mofreita, Guadramil și Espinhosela, toate risipite la mare depărtare una de alta.

Tomás le-a scris parohilor fiecăreia dintre ele. Răspunsurile primite au fost neconcludente. Fiecare preot acoperea de laude propria biserică, proslăvindu-i vechimea și frumusețea. Dacă te luai după ei, Munții Înalți ai Portugaliei erau smălțați cu cópii ale bazilicii San Pietro. Dar nici unul dintre preoți nu spunea mai nimic edificator despre crucifixul din inima bisericii sale. Cu toții susțineau că este o emoționantă operă de credință, dar nici unul n-avea habar când o dobândise biserica lui sau de unde provenea. Într-un final Tomás a decis că nu-i mai rămâne altceva de făcut decât să se ducă el însuși și să se convingă dacă avusese sau nu dreptate în privința adevăratei naturi a crucifixului părintelui Ulisses. Faptul că ajunsese în Munții Înalți ai Portugaliei, acea regiune îndepărtată și izolată, situată în nord-estul extrem al țării, nu constituia decât un neajuns minor. Destul de curând obiectul se va afla dinaintea ochilor săi.

O voce îl face să tresară.

— Bună ziua, Senhor Tomás. Veniți la noi în vizită, nu?

E Afonso, bătrânul grădinar. A deschis poarta și se uită în jos la Tomás. Cum o fi deschis-o așa de încet, că nu l-a auzit?

— Da, vin, Afonso.

— Nu vă simțiți bine?

— Ba da.

Se ridică în picioare, strecurându-și totodată jurnalul la loc în buzunar. Grădinarul trage de frânghia clopotului. La dangătul acestuia, nervii lui Tomás zbârnâie. Trebuie să intre, asta e. De-acum nu doar casa asta, unde au murit Dora și Gaspar, ci toate casele au acest efect asupra lui. Iubirea e o casă cu multe încăperi, una unde să hrănești iubirea, una unde s-o distrezi, una unde să-i faci toaleta, una unde s-o îmbraci, una unde s-o lași să se odihnească, și fiecare dintre aceste camere poate fi la fel de bine camera în care să râzi sau camera în care să asculți sau camera în care să spui secrete sau camera în care să te îmbufnezi sau camera în care să-ți ceri iertare sau camera pentru apropieri intime, și, evident, mai există și camerele pentru noii membri ai familiei. Iubirea e o casă în care țevăria aduce noi emoții clocotitoare în fiecare dimineață, iar pe scurgere se duc la vale neînțelegerile, în vreme ce ferestrele luminoase se deschid pentru a lăsa să pătrundă înăuntru aerul curat al afecțiunii reîmprospătate. Iubirea e o casă cu o temelie de nezdruncinat și un acoperiș indestructibil. Odată avusese și el o asemenea casă, asta până când i-a fost demolată. Acum nu i-a mai rămas nicăieri vreo casă – apartamentul său din Alfama e gol ca o chilie de călugăr –, iar când intră în vreuna, asta nu face decât să-i reamintească faptul că e un om fără casă. Știe ce l-a atras de la bun început la părintele Ulisses: dorul de acasă pe care îl nutreau amândoi. Tomás își amintește cuvintele preotului la moartea soției guvernatorului din São Tomé. Era singura europeană de pe insulă. Alta nu mai era de găsit până în Lagos, la vreo opt sute de kilometri peste mare. De fapt, părintele Ulisses nici n-o cunoscuse pe soția guvernatorului. Doar o văzuse în câteva ocazii.