Heinrich Harrer, The White Spider. The Story of the North Face of the Eiger

Copyright © Heinrich Harrer 1958, 1964

All rights reserved

Introduction copyright © Joe Simpson 2005

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5714-8

ISBN PDF: 978-973-46-5715-5

ISBN print: 978‑973‑46‑5324‑9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/wcjohnston

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

HEINRICH HARRER (1912-2006) a studiat la Universitatea din Graz, remarcându-se la geografie şi la probele atletice. În 1936 a făcut parte din echipa olimpică de schi a Austriei, iar în 1937 a câştigat Campionatul Mondial Universitar de schi. În 1938 a făcut parte din echipa de alpinişti care a escaladat pentru prima dată peretele nordic al muntelui Eiger. Păianjenul alb (1959) este povestea acestei expediţii şi a tentativelor anterioare şi ulterioare de a face teribila ascensiune. Harrer a scris mai multe cărţi despre Tibet şi a transcris autobiografia lui Thubten Jigme Norbu, fratele lui Dalai Lama. E probabil mai cunoscut ca autor al clasicei Şapte ani în Tibet (Polirom, 2013), ecranizată în 1997 de Jean-Jacques Annaud.

Introducere

Faţa nordică a Eigerului m-a fascinat întotdeauna din momentul în care am terminat de citit Păianjenul alb al lui Heinrich Harrer, la vârsta de 14 ani. Relatarea palpitantă a primei ascensiuni din 1938 şi a tentativelor adesea dezastruoase care au urmat ar fi trebuit să-mi taie definitiv cheful de alpinism. Cu numai o săptămână înainte fusesem la căţărat pe o mică stâncă de calcar de la marginea parcului naţional North York Moors. Nici măcar nu ştiam de existenţa lumii misterioase a alpinismului extrem, darămite să-mi treacă prin cap să mă dedic acesteia pentru tot restul vieţii. Când am închis cartea, aveam în minte doar imagini sinistre, în alb-negru, cu oameni care luptă pentru supravieţuire într-un peisaj cumplit de abrupt şi neînduplecat de periculos. Nu-mi puteam imagina un mod mai înfricoşător de a muri. Avalanşe, căderi de pietre şuierând ca nişte gloanţe, trăsnete explodând în zile biciuite de furtună, oameni ţintuiţi pe loc, fără scăpare, murind încet sub privirile îngrozite ale turiştilor din vale – de ce ar vrea cineva să se pună într-o asemenea situaţie de coşmar? N-aveam nici cea mai vagă idee, aşa că am citit cartea din nou.

Nici după ce am citit-o a doua oară nu eram mai lămurit, dar ştiam un lucru: voiam să aflu. În ciuda teribilelor greutăţi şi a morţilor îngrozitoare, am fost puternic impresionat de faptul că aceşti oameni se duseseră acolo de bunăvoie. Nu se putea să fi fost chiar toţi idioţi. Alpinismul trebuia să aibă ceva foarte special ca să-i facă pe aceşti oameni să creadă că merită să-şi asume astfel de riscuri. Eu am devenit alpinist inspirat de cea mai palpitantă şi mai terifiantă carte despre alpinism pe care am citit-o vreodată.

11 ani mai târziu, spre necazul meu, atârnam neputincios în coardă, măturat de avalanşe şi vânturi de furtună, grav rănit şi pe punctul de a mă prăbuşi într-un coşmar la fel de groaznic ca şi cele descrise în Păianjenul alb. Astăzi, la 30 de ani după ce am citit cartea lui Harrer, sunt surprins de numărul de tineri care îmi spun că povestea supravieţuirii mele în Perú, Căzând în gol, i-a inspirat să se apuce de căţărat. E o consolare să constat că procesele mele, destul de ciudate, de luare a deciziilor la 14 ani sunt repetate şi astăzi.

În multe sensuri este neverosimil faptul că Păianjenul alb are succes. Limbajul poate părea astăzi arhaic şi dezacordat. Fotografiile neclare, alb-negru par demodate în comparaţie cu fotografia de înaltă calitate din literatura modernă despre alpinism. Astăzi, standardele de dificultate tehnică le-au depăşit cu mult pe cele ale rutei din 1938. De fapt, ar trebui să fie o relicvă a istoriei alpinismului, accesibilă doar celor mai entuziaşti pasionaţi de alpinism. Şi totuşi, tocmai aceste critici o transformă într-o carte de căpătâi atât de fascinantă.

Nu e numai despre alpinism. E despre omenie, curaj, tărie în ciuda greutăţilor şi despre puterea minţii. E imposibil să citeşti această carte fără să fii uimit de hotărârea neclintită a unui mic grup de alpinişti echipaţi precar ce se luptă să supravieţuiască într-o lume pe care puţini dintre noi şi-o pot imagina. De asemenea, e imposibil să nu ne întrebăm de ce au ales să facă aşa ceva. Din păcate, singurul mod de a înţelege răspunsul la această întrebare e să faci acelaşi lucru. Un alpinist nu ar pune niciodată o astfel de întrebare, iar dacă nu eşti alpinist nu ai înţelege niciodată răspunsul.

Când am citit despre teribila şi agonizanta moarte a lui Toni Kurz, atârnând singur în coardă, cu camarazii lui morţi în jurul său şi salvatorii neputând ajunge la el, am fost îngrozit şi fascinat în egală măsură. Am descoperit mai târziu că aceasta este esenţa alpinismului: amestecul ciudat de frică şi incitare, dependenţa de teamă şi anticipare fără de care alpinismul ar fi doar un sport ca toate celelalte. E mult, mult mai mult decât un sport. Miza nu este să câştigi un meci, să obţii o medalie de aur, să învingi un concurent. E un joc absurd al vieţii şi tocmai această inutilitate absurdă creează atâta dependenţă. Dacă moartea nu ar fi omniprezentă, mulţi nu ar fi atraşi de el. Moartea, în mod paradoxal, validează principiile fundamentale ale vieţii implicate de acest joc. Devine, în final, mai curând un mod de viaţă decât un sport; un joc riscant în care ceea ce poţi pierde depăşeşte cu mult orice ai putea să câştigi. După mulţi ani am înţeles în sfârşit pentru ce credea Toni Kurz că merită să mori şi totuşi n-am putut niciodată să le explic asta altora cum se cuvine. Acesta în sine era un motiv suficient pentru a o face.

Păianjenul alb e cea mai incitantă şi mai palpitantă carte şi în acelaşi timp respingătoare şi tulburătoare. La o scară eroică, legendară prin poveştile vieţilor pierdute de mult, le permite cititorilor să trăiască indirect teroarea şi exaltarea alpinismului din fotoliile lor confortabile. Te lasă stăpânit de uimire. Când închizi cartea, eşti derutat de plăcerea dătătoare de viaţă a căţărării ce transpare din relatările celor mai groaznice experienţe umane. Te lasă cuprins de nelinişte, întrebându-te cum ar fi să te afli acolo, sus, în pustietatea ameninţătoare a acelui versant biciuit de furtună.

Harrer scrie despre aura de fatalitate pe care o are faţa nordică a Eigerului şi despre senzaţia că „sunt vânaţi” pe care o au alpiniştii pe acest traseu. Relicvele istoriei sale înfiorătoare se văd la tot pasul. Pitoane rupte, pietrele zdrobite presărate cu rămăşiţele ascensiunilor anterioare, rucsacuri rupte, corzi zdrenţuite fluturând în vânt, bucăţi nedesluşite de haine decolorate, conştientizarea persistentă a tragediilor altor oameni în locuri izolate de pe tot versantul. Fusesem întotdeauna bântuit de faţa nordică a Eigerului.

În septembrie 2000, când am încercat prima dată să fac traseul din 1938 împreună cu Ray Delaney, a fost mai degrabă un pelerinaj pe urmele eroilor noştri decât o căţărare. A fost incitant, înfricoşător şi încărcat de bagajul psihologic a tot ce ştiam despre el. Şi noi am avut acea senzaţie că suntem vânaţi în timp ce am privit amuţiţi cum au murit doi tineri, apoi ne-am retras, speriaţi şi bântuiţi, înapoi spre siguranţa văii. Am încercat din nou în următoarele două veri, învinşi de fiecare dată de vremea proastă şi de bivuacuri reci şi incomode. Şi astăzi ne mai gândim să ne întoarcem la acest munte de căpătâi ca să ne încheiem ascensiunea de adio a unei vieţi închinate alpinismului care a fost inspirată, cel puţin în cazul meu, aproape în totalitate de lectura cărţii Păianjenul alb.

Unul dintre căţărătorii care au reuşit să-l escaladeze a descris timpul petrecut pe versant: „Mi s-a părut că sunt într-o ţară de basm; nu un tărâm al desfătărilor, ci unul mult mai frumos, în care dorinţele arzătoare se transformau în fapte”. Pe mine asta m-a inspirat. Cuvintele unui om inteligent şi sensibil care avea „într-o armonie deplină… un corp perfect alcătuit, o minte strălucită şi curajoasă şi un spirit receptiv”. Un om care credea că sunt momente în viaţă când merită să rişti mult mai mult decât ai putea vreodată să câştigi.

Joe Simpson¹

Sheffield

Septembrie 2004

1. Joe Simpson e autorul cărţilor Touching the Void [Căzând în gol, traducere de Elena Málnai, Polirom, Iaşi, 2015] şi The Beckoning Silence.

„Să vă întoarceţi sănătoşi, prieteni…”

— Să scrii o carte despre faţa nordică a Eigerului? Pentru ce?

Întrebarea mi-a fost pusă de un om cu o anumită prestanţă în cercurile de alpinişti. Asta m-a uimit şi m-a supărat, aşa că i-am răspuns cam în doi peri:

— Ca s-o citească lumea, desigur.

Replica mea a stârnit o tiradă înflăcărată din partea lui.

— Şi cine o s-o citească? Nu crezi că puţinii alpinişti interesaţi de o asemenea aventură nebunească au avut deja la dispoziţie destule cărţi pe acest subiect? Sau vrei pur şi simplu să te alături autorilor de senzaţional, de care un alpinist serios ca tine ar trebui să se ţină cât mai departe?

I-am răspuns:

— Dacă toţi alpiniştii ţi-ar împărtăşi punctul de vedere, nu m-ar surprinde să găsesc articolele din ziare pline de declaraţii false şi exagerări. Eu cred că publicul are dreptul la informaţii demne de încredere, mai ales atunci când problemele de alpinism devin probleme umane. Şi mai cred că e de datoria alpinistului să contribuie la formarea opiniei publice în astfel de probleme.

Şi cu asta am încheiat discuţia aceea neplăcută.

Cu toate acestea, el nu reuşise să-mi zdruncine hotărârea de a scrie o carte despre Eiger. Făceam deja muncă de documentare de câteva luni, ba chiar de câţiva ani. Acasă aveam teancuri de cărţi, periodice, tăieturi din ziare – vreo două mii în diferite limbi – pe subiectul feţei nordice a Eigerului. Trimisesem şi primisem răspuns la nenumărate scrisori. Fiecare scrisoare de la un alpinist care escaladase faţa nordică era un document personal şi, chiar mai mult, documentarea unei personalităţi. Nu aveam intenţia să permit ca istoria feţei nordice a Eigerului să devină un simplu calendar al ascensiunilor, tema principală urmau să o constituie oamenii care făcuseră acele ascensiuni.

Acest om, care a fost aşa de şocat de ideea că scriu o carte despre faţa nordică a Eigerului, era asemenea unui anumit gen de căţărător, care se pune pe un piedestal de preamărire extremă şi doar zâmbeşte dispreţuitor la ideea absurdă de a scrie pentru profani despre alpinism. Dar nu poţi să ignori opinia publică şi în acelaşi timp să te aştepţi să fii judecat cu înţelegere şi inteligenţă.

O autoritate în domeniu la fel de mare ca regretatul Geoffrey Winthrop Young, unul dintre veteranii alpinismului britanic şi un autor excepţional, şi-a dat seama de cerinţele vremurilor sale şi le-a abordat în articolul său „Courage and Mountain Writing”¹. El a înţeles prea bine setea publicului de senzaţional, dar a înfruntat-o direct şi totuşi a refuzat să-i cedeze.

„Publicul profan modern”, scrie el, „e dispus acum să citească şi aventuri de pe munte printre celelalte lecturi senzaţionaliste ale sale. Cere încă să stea tot timpul cu sufletul la gură. Coarda tăiată a încetat să mai fie esenţială şi eroina blondă nu mai e la fel de atrăgătoare, acum, că trebuie să se caţăre în bocanci cu ţinte şi pantaloni largi. Vrea recorduri, mai presus de toate. Recorduri de altitudine, recorduri de rezistenţă, salvări ca prin urechile acului de pe feţe stâncoase nemaivăzute şi totul asezonat cu accidentări, viscole, pierderea unor membre şi pericole de moarte… Eu am sugerat că autorii şi producătorii de carte despre munte trebuie să-şi asume şi ei o parte din responsabilitate…”.

Responsabilitatea în ce priveşte subiectul abordat – responsabilitatea în ce priveşte dorinţele cititorului. Poate că aceasta este cheia unei înţelegeri adecvate între profan şi alpinist.

Şi cum ar trebui să scrie alpinistul? În opinia lui Young: „Dacă e să fie citit de oameni, el trebuie să-şi scrie aventurile exact aşa cum le-a văzut, ca om, la vremea respectivă. Descrierile generale sau obiective, de genul celor care satisfăceau tempoul mai lent al ultimelor două secole, acum par prea lente şi sunt plictisitoare”.

Dar cum poate el să evite să devină plictisitor, dacă intenţionează să scrie o carte întreagă despre un singur versant montan şi despre singurul traseu pe care îl parcurge? O să-l citez pe Young din nou: „Oricât de bine-cunoscut e vârful sau traseul, nicio poveste montană nu trebuie să se repete vreodată sau să pară monotonă. Nici suprafaţa muntelui, nici alpinistul nu mai sunt aceiaşi de la an la an şi nici măcar de la o zi la alta”.

Nu există niciun munte, niciun versant nicăieri despre care să fie mai adevărat acest lucru decât faţa nordică a Eigerului. Şi toţi cei implicaţi – cei care au reuşit sau cei care au încercat şi au dat greş – au fost personalităţi bine definite. Nu au fost doi la fel.

„O carte despre Eiger? Pentru ce?”

Întrebarea a continuat să mă sâcâie, deşi probabil că omul care mi-a adresat-o nu a intenţionat să mă enerveze. Totuşi, remarca lui nu-mi dădea pace. Iar deşi nu aveam nevoie nici de o explicaţie, nici de o justificare a proiectului meu, am simţit că prind curaj când am citit următoarele cuvinte într-un articol al lui Albert Eggler, bine-cunoscutul alpinist şi lider al expediţiei elveţiene pe Everest din 1956: „Totuşi, noi, occidentalii, în special, care datorăm inovaţiile din timpul vieţii noastre sârguinţei dezinteresate a câtorva oameni excepţional de curajoşi şi probabil foarte zeloşi, n-ar trebui să-i judecăm prea aspru pe cei care îşi asumă o misiune ce în final se dovedeşte că este prea grea pentru ei. Oamenii care îşi asumă riscuri ieşite din comun nu sunt nici pe departe cei mai de condamnat. Însă ceea ce am putea şi ar trebui să facem este să le deschidem cum se cuvine ochii alpiniştilor tineri asupra pericolelor deosebite ale munţilor. Iar în acest sens, cluburile de alpinism şi publicaţiile din domeniu în general au în continuare o mare datorie ce merită osteneala”.

Dar oare această datorie chiar merita osteneala? Oare chiar era o datorie? Şi, dacă era, puteam eu să îndrăznesc, eram eu în stare s-o îndeplinesc? Îmi tot aminteam acele întrebări: „O carte despre Eiger? Pentru ce?”. De obicei nu sunt genul de om care să şovăie după ce mi-am ales o ţintă sau o rută, odată ce mi-am dat seama că este cea bună. Mă îmboldea faptul că aveam grămada aia de texte şi fotografii, caietele, scrisorile, mare parte dintre materiale deja sortate şi aranjate după tentativele individuale şi escaladările versantului. Dar îndoielile acelea stârnite de o remarcă nepăsătoare mă împiedicau să mă apuc de lucru.

Apoi, într-o zi, a trecut pe la mine vechiul meu prieten Kurt Maix. În Austria nu e nevoie să-l prezinţi pe Kurt. În ţara lui îl cunoaşte oricine are legătură cu munţii sau cu alpinismul. Capacitatea sa de a descrie lucrurile elocvent l-a ajutat să le trezească interesul faţă de activităţile alpine profanilor şi celor care nu ştiu nimic despre munţi şi să le spună cititorilor devotaţi pe care şi i-a câştigat în acest fel tot ce vrea şi tot ce ştie despre alpinism şi alpinişti. Şi asta înseamnă mult. Căci nu numai că a fost la vremea lui un căţărător destul de serios, ci continuă să manifeste un viu interes, chiar pasionat, pentru tot ce are de-a face cu munţii şi alpiniştii. El nu e un scrib literar; fiecare descriere a unei ascensiuni, a unei expediţii, a unei escaladări reuşite sau a unui accident e o experienţă vie pentru el. Iar, deşi Maix e jurnalist şi meseria lui este să scrie, nu a renunţat niciodată la rolul său de alpinist, aşa cum a rămas în adâncul sufletului.

Am fost încântat să-l revăd pe Kurt, dar era timpul să merg mai departe cu cartea mea. După ce ne-am salutat plini de bucurie, i-am spus:

— Îmi pare rău, nu am prea mult timp pentru tine. Sunt ocupat până peste cap.

— Am auzit, a spus Kurt. Vorbeşte lumea că scrii o carte despre expediţia ta africană şi Ruwenzori.

— Nu, nu despre Ruwenzori, am recunoscut eu.

— Atunci despre ce?

Am ezitat un pic. Poate că mă temeam de alt răspuns asemenea celui care mă supărase aşa de tare cu câteva zile în urmă. Apoi mi-a scăpat:

— Despre faţa nordică a Eigerului.

Kurt a părut surprins pentru o clipă, apoi a zis, evident încântat:

— Dar asta e o veste grozavă!

Încă puţin neîncrezător, l-am întrebat:

— Ce-i aşa grozav în treaba asta?

— Păi, că tu eşti cel care va scrie cartea despre Eiger. Nu numai fiindcă ai făcut parte din echipa care l-a escaladat pentru prima dată, ci şi pentru că o carte scrisă de tine va avea asupra tinerilor un efect mai puternic decât o mie de avertismente venite din altă parte. Pe tine te vor crede.

— Desigur, trebuie să fie şi avertismente, am spus.

Kurt a clătinat din cap.

— Nu, a spus el, nu sugerez că trebuie să-i avertizezi propriu-zis. Nu o să ridici degetul ameninţător, cu un zâmbet superior. Nu trebuie decât să prezinţi versantul aşa cum e de fapt. Istoria sa e mai mult decât o succesiune de dezastre şi succese ale alpiniştilor. E o istorie a dezvoltării umane şi a tragediilor umane. Cineva trebuia să scrie cartea asta despre Eiger, la un moment dat. Aş fi făcut-o chiar eu, dacă…

— Dacă ce?

— Dacă aş fi avut competenţa necesară. Dar aceasta e o carte ce poate fi scrisă doar de cineva care a trăit personal experienţa versantului. Cunoştinţele generale despre alpinism, imaginaţia, reconstituirile şi studiul surselor – toate acestea nu sunt de ajuns în acest caz.

Mi-am amintit de o emisiune pe care o auzisem cu un an în urmă. Fischer-Karwin, reporterul vedetă de la radioul austriac, îl întrebase pe Kurt Maix ce părere are despre accidentele alpiniştilor din vara anului 1957. Kurt răspunsese: „Refuz să pun tragediile de pe peretele Eigerului laolaltă cu alte accidente cauzate de imprudenţă sau de experienţa insuficientă. Oricine reuşeşte să urce pe faţa nordică a Eigerului şi supravieţuieşte acolo mai multe zile a realizat şi a biruit atât de multe – indiferent de ce greşeli ar fi comis –, încât performanţa sa depăşeşte cu mult puterea de înţelegere a alpinistului obişnuit”.

Şi uite-l acum pe Kurt, încântat de hotărârea mea de a scrie cartea. Entuziasmul său era contagios şi convingător. Chiar fusesem deranjat cu câteva zile în urmă din cauza unei remarci nechibzuite? Uitasem deja de ea. Dintr-odată, am văzut o imagine ciudată în faţa ochilor. Stăteam la baza unui versant înalt şi dificil, cu intenţia de a mă căţăra pe el în solo. Apoi mi s-a alăturat alt căţărător solitar care, şi el, s-a oprit şi s-a uitat în sus, spre versant, ca şi mine, căutând, studiind, evaluând. O întâlnire neaşteptată, un scurt salut şi aşa a luat naştere decizia de a escalada versantul în echipă.

Dintr-un impuls spontan, l-am întrebat pe Kurt:

— Vrei să mă ajuţi cu cartea? E atât material de bază, încât are nevoie de revizii şi examinări continue. Tot apar idei şi întrebări care cer răspunsuri precise. E foarte greu de multe ori să oferi răspunsul potrivit de unul singur. Ai putea să mai rămâi câteva zile?

Kurt a mai rămas multe zile. Am lucrat într-un ritm îndrăcit, de dimineaţa până noaptea. Ne-am afundat în relatări şi rapoarte, am luat notiţe, am formulat titluri, am început să punem ideile pe hârtie, în mare parte fiecare lucrând separat. Dar amândoi aşteptam cu nerăbdare serile, când ne întâlneam şi ne împărtăşeam experienţele şi cunoştinţele noi pe care le aflaserăm în ziua aceea. Acele seri se prelungeau deseori până noaptea târziu, având lungi discuţii ce păreau întotdeauna prea scurte. Totul se învârtea în jurul feţei nordice a Eigerului. Şi totuşi, era un punct focal de la care ideile noastre se puteau îndrepta în orice direcţie. Şi, de la vreo întâmplare măruntă care avusese loc pe versant, ajungeam adesea direct la cele mai serioase probleme ale vieţii. Amintiri pe care le crezusem de mult îngropate reveneau la viaţă, cu intensitate. Mare parte din ce am aşternut pe hârtie şi am inclus apoi în carte a avut la bază conversaţiile noastre nocturne. Au fost nişte zile minunate, când l-am avut alături pe Kurt, iar amândoi ne-am aflat, din punct de vedere spiritual, în umbra versantului Eigerului.

Am fost întotdeauna dezamăgit atunci când alpiniştii care conduc o primă ascensiune pe un traseu dificil nu recunosc sprijinul secundului de la capătul corzii. Nu pierzi nimic dacă zici că funia a trecut prin mâinile dătătoare de siguranţă ale partenerului în timp ce dovedeai o surplombă. Şi acum, că am terminat cartea despre faţa nordică a Eigerului, aş vrea să-i strâng mâna lui Kurt Maix, aşa cum aş face-o dacă am ajunge pe un vârf.

Dar mai sunt mulţi alţii în afară de Kurt cărora trebuie să le mulţumesc pentru contribuţia lor la realizarea acestei cărţi. Rolurile lor au fost similare cu cele ale cărăuşilor şi coechipierilor într-o expediţie, care ridică tabăra şi cară bagaje, pentru ca echipa de asalt să poată înainta spre vârf. Regretatul Othmar Gurtner, marele alpinist, scriitor şi editor elveţian, mi-a relatat, din bogatele sale cunoştinţe, nenumărate fapte, surse de bază şi documentaţie specială despre Eiger. Am fost extrem de recunoscător că l-am cunoscut pe Guido Tonella, care-şi mânuieşte tocul în slujba adevărului şi dreptăţii cu acelaşi curaj cu care şi-ar mânui sabia un cavaler din vremurile vechi. Cu recunoştinţă am recunoscut în corespondenţa mea cu Lionel Terray şi Gaston Rébuffat acea camaraderie frăţească ce îi uneşte pe toţi alpiniştii. Şi le datorez mulţumiri tuturor celorlalţi care m-au ajutat, prin scrisorile şi relatările lor, în munca mea de alcătuire a acestei cărţi. Anderl Heckmair, Erich Vanis, Erich Waschak, Sepp Jöchler, Karl Blach, Sepp Larch, Jean Fuchs, Karl Gramminger, Alfred Hellepart… Numai din considerente tehnice nu îi enumăr aici pe toţi ceilalţi cărora le datorez mulţumiri. Şi apoi mai sunt cei care au murit şi ale căror memorii, realizări şi scrisori au rămas ca mărturii vii ale unor oameni puternici şi buni: Fritz Kasparek, Ludwig Vörg, Hans Schlunegger, Karl Reiss, Jürgen Wellenkamp, Hermann Buhl şi Louis Lachenal.

În momentul în care scriu aceste rânduri, suntem la începutul verii anului 1958. Sunt cinci ani de când a reuşit ultima echipă să escaladeze faţa nordică a Eigerului – a douăsprezecea care ajunge în vârf vie şi nevătămată. Până acum nu a existat a treisprezecea. Ştiu că în următoarele câteva săptămâni nişte tineri alpinişti pasionaţi vor încerca să spargă tragica barieră care pare să ameninţe a treisprezecea ascensiune a versantului. Mă gândesc permanent la ei.

E destul de uşor de zis, dar vorbesc cu toată sinceritatea. Vorbesc la fel de serios cum este şi avertismentul pe care îl poate deduce fiecare cititor din paginile acestei cărţi. Evident că nu puteam să nu prezint frumuseţea rară şi imensitatea acestui versant maiestuos şi ale traseului care duce în vârf; asta ar fi însemnat să mă dezamăgesc pe mine. Dar pot doar să nădăjduiesc că Kurt Maix a avut dreptate când a zis:

— Nimeni dintre cei care-ţi vor citi cartea nu poate să nu-şi dea seama, după aceea, dacă are ce căuta sau nu pe versant…

Doi căţărători au venit să mă vadă în urmă cu câteva zile. Unul din ei era tânărul Brandler, acelaşi Brandler care în 1956 i-a văzut pe Moosmüller şi pe Söhnel prăbuşindu-se în hău lângă Fisura Dificilă. În cei doi ani care au trecut de când a căzut Moosmüller pe lângă el, băiatul care era atunci s-a maturizat, devenind un bărbat care ştie ce înseamnă responsabilitatea. A muncit mult şi a devenit un alpinist bun, nu doar un căţărător excepţional. Vara aceasta vrea să încerce din nou să escaladeze versantul. Coechipierul său urmează să fie Hias Noichl, acest remarcabil alpinist tirolez şi maestru în schi fond. Brandler mi-a cerut sfaturi în privinţa echipamentului pentru escaladare. Ar fi trebuit oare să fug de responsabilitate, avertizându-l şi rugându-l să nu încerce din nou să escaladeze versantul?

Mi-am dat seama că amândoi erau bine antrenaţi şi bine pregătiţi pentru a încerca o escaladare a versantului. Mi-am dat seama că, datorită caracterului şi abilităţilor amândurora, vor fi o echipă armonioasă. I-am oferit tânărului Brandler o grămadă de sfaturi. Am vorbit într-un mod pragmatic, fără nicio urmă de sentimentalism. Chiar şi atunci când ne-am luat rămas-bun, m-am ferit să dau glas îndoielii care crescuse în mine în tot acest timp:

— Să vă întoarceţi sănătoşi, prieteni…

Dar am privit mult timp în urma lor, în timp ce ei se îndepărtau pe drum…

1. „Berge der Welt” (Schweizerische Stiftung für Alpine Forschungen), Büchergilde Gutenberg, Zürich-Frankfurt, 1955.

„Păianjenul alb”

E normal să feliciţi oamenii cu ocazia zilei lor de naştere. De asemenea, se obişnuieşte să acorzi respectul cuvenit clădirilor, oraşelor şi asociaţiilor atunci când acestea ajung la o anumită vârstă. Se scriu biografii şi autobiografii, există documente istorice, de la cele mai cuprinzătoare tomuri până la cea mai subţire broşurică. Atunci de ce să nu se scrie şi o carte în cinstea aniversării unui munte sau chiar a unui versant al acelui munte?

Adevărul este că nu e chiar aniversarea muntelui sau a versantului în sine, ci reamintirea zilei în care prima fiinţă umană a luat contact personal direct cu acesta – reamintirea primei ascensiuni pe un vârf sau a primei escaladări reuşite a unui versant.

Vârful de 3.970 de metri al Eigerului, din Bernese Oberland, a fost călcat pentru prima dată de picior de om abia acum o sută de ani, în 1858. Faţa sa nordică a fost escaladată pentru prima dată abia acum 20 de ani, în 1938, şi tocmai această ascensiune a făcut Eigerul cunoscut pe plan mondial. Datorită acestui fapt, numele său a devenit mai bine cunoscut decât cel al Matterhornului sau al Mont Blancului. A devenit cunoscut milioanelor de cititori a numeroase articole de ziar; a fost menţionat de sute de ori la radio. A devenit chintesenţa a tot ce îi putea oferi alpinismul cititorului în materie de senzaţional tragic. Când milioane de oameni, care nu văzuseră niciodată nici muntele şi nici versantul, şi-au format o imagine despre aceştia, era probabil doar o caricatură. Ceea ce-mi propun este să-i schiţez o imagine reală; una care nu va fi mai puţin interesantă, dar al cărei dramatism se va baza pe adevăr şi pe fapte, nu pe fantezia neavizată a vreunui hârţogar. Pentru că povestea feţei nordice a Eigerului e chiar mai teribilă şi mai glorioasă decât au fost în stare oamenii să descopere până acum.

Eu am făcut parte din echipa de patru alpinişti care, în iulie 1938, acum doar 20 de ani, a reuşit pentru prima oară să escaladeze faţa nordică. Pentru mine, amintirea acelei ascensiuni e ca o serbare aniversară şi m-a însoţit până astăzi fără să-şi fi pierdut vreodată forţa. Nici măcar extraordinara mea experienţă din Tibet, care a dat o turnură atât de decisivă vieţii mele, nu a reuşit niciodată s-o anuleze; şi amintirea aceasta nu a pălit deloc în cei 13 ani pe care i-am petrecut în Asia.

Nu cred că vreunul dintre noi, cei care am escaladat acel bastion de 2.000 de metri de stâncă şi gheaţă, s-a temut vreo clipă pentru viaţa lui. Dar, după ce ne-am întors nevătămaţi, am devenit mai conştienţi de privilegiul de a fi fost lăsaţi în viaţă; şi acest sentiment de conştientizare nu m-a părăsit nicio clipă de la escalada măreţei feţe nordice. Poate că amintirea acestei feţe a Eigerului mi-a dat de multe ori puterea, răbdarea şi încrederea în sine de a face faţă unor situaţii aparent disperate şi periculoase şi m-a ajutat să cred în viaţă în momente în care circumstanţele păreau cât se poate de ostile vieţii înseşi.

Încrederea în sine este darul cel mai valoros de care se poate bucura un om, dar nu este un dar acordat pe degeaba. Cel orbit de aroganţă îl posedă cel mai puţin dintre toţi. Ca să ai cu adevărat încredere, este necesar să fi învăţat să te cunoşti în momente în care ai stat la graniţa dintre lucruri, momente când ai putut chiar să arunci o privire în „partea cealaltă”. Şi apoi trebuie să te fi cercetat cu o claritate neînduplecată pentru a te lămuri ce ai simţit, ce ai gândit sau ce ai făcut într-un astfel de moment.

Pe „Păianjenul” de pe faţa nordică a Eigerului am trăit şi eu astfel de situaţii-limită, în timp ce avalanşele cădeau vuind peste noi, la nesfârşit. Această porţiune din peretele superior al Eigerului şi-a câştigat numele pentru că la exterior se aseamănă cu un păianjen gigantic. Rareori s-a întâmplat ca exteriorul unui lucru să fi atras un nume care să se potrivească în acelaşi timp aşa de bine şi cu natura sa interioară. „Păianjenul” de pe faţa Eigerului este alb. Corpul său este format din gheaţă şi zăpezi veşnice. Picioarele şi braţele sale rapace, lungi de sute de metri, sunt tot albe. Din acea perpetuă, înfricoşător de abruptă întindere de zăpadă îngheţată, numai gheaţa umple ravenele, fisurile şi crevasele. Şi în sus, şi în jos. Şi la stânga, şi la dreapta. În orice direcţie şi la orice înclinaţie.

Şi acolo aşteaptă „Păianjenul”.

Fiecare alpinist care escaladează faţa nordică a Eigerului trebuie să-l traverseze. Nu există nicio cale de a-l ocoli. Şi chiar şi cei care s-au căţărat cel mai bine şi mai rapid pe versant au avut cele mai multe dificultăţi pe „Păianjen”. Cineva a comparat odată întregul versant cu pânza unui păianjen gigantic în care cad victimele cu care se hrăneşte el. Această comparaţie este neîntemeiată, exagerată, doar o modalitate ieftină de a te face să ţi se zbârlească părul. Nici peretele sălbatic, nici frumosul munte n-au meritat această calomnie. Şi nici alpiniştii; căci alpiniştii nu sunt muşte şi insecte ca să se arunce orbeşte în voia sorţii, ci oameni cu viziune şi curaj. În orice caz, „Păianjenul alb” mi se pare un bun simbol pentru faţa nordică. Alpinistul trebuie să se confrunte cu pericolele sale pe ultima treime a peretelui, când este obosit după multe ore şi zile epuizante de căţărat şi slăbit de bivuacuri friguroase. Dar nu există niciun loc de odihnă acolo, indiferent cât de obosit eşti.

Cel care vrea să supravieţuiască valului de avalanşe ce mătură „Păianjenul” trebuie să realizeze că nu are cum să scape de acest obstacol periculos de abrupt; el trebuie să ştie cum să-şi combine forţa cu răbdare şi chibzuinţă. Deasupra „Păianjenului” încep fisurile de ieşire, surplombate şi acoperite de gheaţă; acolo forţa brută îşi spune cuvântul. Dar aici acela care îşi pierde răbdarea şi înţelepciunea practică, cedând grabei induse de teamă, va sfârşi cu siguranţă ca o muscă zbătându-se în pânza păianjenului, până este prinsă în capcană din cauza epuizării.

„Păianjenul alb” de pe Eiger este testul extrem nu numai al capacităţii tehnice a unui alpinist, ci şi al caracterului său. Mai târziu, atunci când soarta părea că ţese o pânză sau alta de păianjen în calea mea, gândurile mele s-au întors de multe ori la „Păianjenul alb”. Viaţa însăşi cerea aceleaşi metode, aceleaşi calităţi, atunci când părea să nu mai fie nicio scăpare din situaţiile dificile, ca şi cele care ne ajutaseră să depăşim dificultăţile de pe faţa nordică a Eigerului – bunul-simţ, răbdarea şi curajul precaut. Graba născută din frică şi toate cascadoriile nebuneşti care decurg din ea nu se pot termina decât cu un dezastru.

Îmi amintesc o vorbă a lui Schopenhauer: „Precum călătorul nu-şi dă seama de toate întorsăturile şi cotiturile drumului decât după ce a ajuns pe vârful dealului, tot aşa nu cunoaştem nici noi adevărata legătură între faptele, lucrările şi operele noastre, consecinţa şi înlănţuirea lor exactă, nici valoarea lor, decât la sfârşitul unei epoci a vieţii sau la sfârşitul vieţii întregi”¹. Faţa nordică a Eigerului şi traversarea „Păianjenului alb” au fost pentru mine o expediţie şi o etapă din viaţa mea în acelaşi timp, deşi am realizat acest lucru abia mult mai târziu. Astăzi nu am niciun dubiu cu privire la contribuţia inestimabilă pe care o poate avea în viaţa omului o escaladă dificilă şi, în ochii multora, incredibil de periculoasă. Eu nu cred într-un destin orb care ne este scris, nici nu pot să fiu de acord fără rezerve cu afirmaţia lui Schopenhauer – „Soarta face cărţile, noi doar jucăm”. Sunt încredinţat că şi noi contribuim la amestecarea cărţilor.

Nu se poate spune nimic nou despre comportamentul omului în circumstanţe excepţionale de pericol sau de criză. S-a conceput şi s-a spus deja totul. Dar, dacă ar trebui să scriu un rând în albumul de autografe al celor care cred în Norocul chior şi Soarta inevitabilă, n-aş putea găsi cuvinte mai potrivite decât cele folosite de atenianul Menandru, acum mai bine de două mii de ani: „Natura omului şi modul lui de trai sunt soarta lui, iar ceea ce el numeşte soartă nu e decât dispoziţia sa”. Am înţeles acest adevăr în cel mai clar mod pentru prima dată pe panta „Păianjenului alb”. Poate că toţi patru eram norocoşii proprietari ai unei dispoziţii care a fost factorul de bază în succesul ascensiunii noastre, antrenamentul, pregătirea ştiinţifică şi echipamentul fiind doar nişte adaosuri foarte necesare.

Faţa nordică a Eigerului a fost descrisă pentru prima dată în literatura alpină de A.W. Moore, a cărui splendidă carte Alpii în 1864² prezintă cum se cuvine grandoarea sa sălbatică. Moore, cu ghizii şi tovarăşii săi – printre care s-a numărat şi o doamnă, Miss Walker –, a făcut a treia ascensiune a Eigerului la 25 iulie 1864; apoi au urcat un pic mai departe, de-a lungul crestei nord-vestice, de pe care au putut privi drept în jos către abrupta faţă nordică.

„Dintre miile de oameni”, scrie Moore, „care trec anual prin umbra acestui perete magnific, care este mai înalt şi mai abrupt decât faţa nordică a muntelui Wetterhorn, nu se poate să fi fost prea mulţi care să nu fie impresionaţi de natura sa accidentată şi prăpăstioasă. Dar, oricât de grandioasă şi de frapantă este imaginea stâncilor văzute de jos, niciun om care nu le-a privit de sus, cum am făcut noi, nu le poate aprecia cum trebuie. Cu excepţia provinciei Dauphiné, nu am mai văzut o prăpastie atât de abruptă şi de netedă. O piatră aruncată de pe margine cade sute de metri până să întâlnească vreun obstacol în cale. Este foarte remarcabil (şi un mare noroc) că, în timp ce faţa nordică a acestei mari mase de rocă e tăiată atât de abrupt, într-un mod atât de inaccesibil, faţa sa vestică este, prin comparaţie, atât de uşoară şi de practicabilă…”.

„Inaccesibilă” – niciodată nu i-a trecut prin cap lui Moore că ar exista posibilitatea de a escalada acest perete, pe care ochiul nu poate detecta nicio priză. E.H. Stevens, care a îngrijit noua ediţie a cărţii lui Moore în 1939, a adăugat o notă de subsol la descrierea de mai sus a acestui teribil versant. Iată ce spune: „Aceasta este teribila Eigerwand (partea de vest a feţei nordice), care în ultimii doi-trei ani a fost scena unor dezastre atât de şocante pentru mai multe echipe ce au încercat, cu imprudentă şi nechibzuită îndrăzneală, să rezolve ultima şi cea mai mare dintre problemele Alpilor. Ascensiunea a fost în cele din urmă realizată în 1938…”.

Fiind un membru al echipei care a reuşit prima ascensiune a versantului în 1938, aş vrea să menţionez – cu respectul cuvenit faţă de judecata criticului nostru – că nu m-am simţit alienat mental nici acum 20 de ani şi nici acum nu mă consider nebun.

Mulţi au deplâns că însuşi crezul alpinismului ar fi fost pângărit de ascensiunile şi încercările de a escalada acest versant, în sensul că a devenit o arenă, o scenă naturală, pe care poate fi urmărită fiecare mişcare a actorilor. Iar aplauzele cu care au fost întâmpinaţi la întoarcere căţărătorii care au avut succes sunt interpretate ca un semn exterior al degradării lor interioare…

Nimeni nu regretă acest lucru mai mult decât cei care escaladează faţa nordică a Eigerului. Ei nu doresc decât linişte şi pace, nu vor să fie priviţi. Tânjesc după vremurile bunicilor lor, când nimeni nu-i lua în seamă pe alpinişti şi nici nu se deranja să-i urmărească. Plin de nostalgie după acele vremuri de altădată, am citit sfârşitul relatării lui Moore de la prima lui ascensiune pe munte, revenirea la Wengernalp. Din păcate, dorinţa mea de pace şi linişte şi un sfârşit senin al acelei frumoase realizări nu avea să-mi fie satisfăcută, nici măcar atunci. Iată ce am citit: „Prin urmare, trecând peste stânci domoale şi zăpadă afânată, am ajuns la gazon la 2:40, iar după ce am traversat rapid păşunile, printre salvele de salut de la hotel, care au început de îndată ce am apărut în câmpul lor vizual, la 3:10 după-amiază am ajuns înapoi la Wengernalp, unde am fost întâmpinaţi cu un entuziasm şi strângeri de mână de-a dreptul copleşitoare…”.

Asta s-a întâmplat la 25 iulie 1864, în toiul „epocii de aur” a alpinismului. Chiar ar trebui să fiu dezamăgit pentru că alpiniştii acelor vremuri erau şi ei oameni, cu toate slăbiciunile şi micile lor nebunii? Tot ce pot face e să constat, cu un zâmbet amuzat, că, atunci când ne-am întors noi, nimeni nu a tras salve de salut în onoarea noastră. În mod sigur erau mai înclinaţi spre stil şi efecte dramatice cu o sută de ani în urmă!

Aşadar, când a fost escaladat Eigerul prima dată?

Ştim acum că asta s-a întâmplat pe 11 august 1858. Dar, când am căutat un articol despre această realizare, considerabilă încă, a unei prime ascensiuni în numerele publicaţiei Alpine Journal din acea perioadă, n-am avut deloc noroc. Se spunea doar că un anume domn Harrington sau Harington ajunsese pe vârf cu nişte ghizi. Aceasta a fost singura menţiune a numelui Harrington şi nici nu e de mirare, căci numele primului om care a escaladat Eigerul nu a fost Harrington, ci Barrington. Domnul Charles Barrington.

Barrington şi-a descris prima ascensiune abia în 1883, când trecuseră 25 de ani, sub forma unei scrisori către editorul de la Alpine Journal. Din acest articol sub formă de scrisoare aflăm că Barrington – care nu era nici măcar membru al Alpine Club, ce se înfiinţase doar de un an la momentul ascensiunii sale – a ajuns la Grindelwald la începutul lunii august 1858 şi a plătit doi ghizi faimoşi, pe Christian Almer şi Peter Bohren, acesta din urmă fiind caracterizat de porecla sa, „Lupul gheţarilor”. La 6 august au urcat pe Strahlegg şi în 9 pe Jungfrau, pornind din peştera din Faulberg, întorcându-se la Grindelwald în aceeaşi seară. Probabil că Barrington s-a ales cu arsuri grave de la soarele reflectat în gheţar, pentru că descrie, în stilul său plin de umor, cum şi-a petrecut noaptea, „dormind cu o friptură de vită pe faţă…”³.

Dar tânărul domn Charles nu a fost deloc mulţumit de performanţele sale alpine. Cu generozitatea omului fără o leţcaie în buzunar, dar care întreabă cât costă Luna, a întrebat ce altceva mai putea face. Un sfat bun nu costă mult, punerea sa în aplicare e scumpă. „Ai putea face Matterhornul – sau Eigerul. Niciunul nu a fost escaladat încă”, a venit răspunsul.

Matterhornul era departe, în Valais, şi ar fi costat, fără îndoială, mult mai mult. La Grindelwald Eigerul era chiar sub nasul lui şi avea destui bani pentru el. Deci Eigerul să fie! Pe la miezul nopţii, pe 10 august, Charles şi ghizii săi au ajuns pe Wengernalp. Barrington s-a culcat pe o canapea şi a dormit trei ore. La 3 dimineaţa, pe data de 11, Barrington, Almer şi Bohren au plecat de la han şi au pornit spre Eiger. De îndată ce au ajuns la stânci, Barrington, conform propriei relatări, a preluat conducerea. Mulţumită pasiunii pentru căţărat a tânărului Charles, au urcat nu pe ruta normală utilizată în prezent, ci aproape drept în sus pe muchia crestei nord-vestice, şi au ajuns pe vârf cu mult înainte de prânz. La coborâre au urmat culoarul şi panta pe care le străbate ruta obişnuită de astăzi. Totuşi, au mai avut câteva aventuri. Au fost cât pe ce să fie spulberaţi de avalanşe de două ori; din fericire, au fost doar „cât pe ce”, iar la patru ore după ce au părăsit vârful cei trei bărbaţi erau din nou în siguranţă pe Wengernalp. Iată cum îşi încheie Barrington relatarea: „Astfel s-a încheiat prima şi ultima mea vizită în Elveţia. Neavând destui bani ca să fac o încercare pe Matterhorn, am plecat acasă… Dacă nu aş fi fost într-o formă la fel de bună ca bătrânul meu cal Sir Robert Peel când am câştigat The Irish Grand National cu el, n-aş fi ajuns nici la jumătatea traseului…”.

A fost un adevărat cavaler – cuvânt cu care cronicarul englez descrie deopotrivă aventurile lui Charles Barrington şi tonul relatării sale. Deci se pare că motivul întrecerii ca unul dintre principalele resorturi ale escaladelor alpine nu este deloc contribuţia decadentului tineret modern. El mocneşte nevăzut în rândul tinerilor din toate epocile, ori de câte ori aceştia sunt într-o „formă la fel de bună ca Sir Robert Peel”, şi i-a stârnit întotdeauna pe alpinişti, începând cu conflictul Balmat-Paccard şi continuând cu rivalitatea dintre Whymper şi Carrel, cu Buhl versus Rébuffat dintre tinerii de astăzi. Atributul unic al impulsului de a escalada munţi este că el are la bază multe alte motive trupeşti, spirituale şi etice în afară de fundamentul său pur „sportiv”. Alpinismul este imposibil de clasificat sau de integrat la vreun nivel al vieţii culturale de astăzi. Trebuie să i se acorde un loc unic, la fel cum îndărătnicia alpiniştilor nu poate fi eradicată din ordinea firească a lucrurilor.

Istoria Eigerului e o pagină de istorie alpină tipică. Mai întâi a venit acest Charles Barrington care, cu toată simplitatea dorinţei sale de a urca, a „făcut” vârful, pur şi simplu pentru că Matterhornul îl costa prea mult. Cu doar un an mai târziu găsim aici unul dintre creierele cele mai înzestrate şi spiritele cele mai sensibile dintre toţi alpiniştii care s-au căţărat vreodată în Alpi, de o constituţie deloc asemănătoare cu „Sir Robert Peel”. Acesta a fost Leslie Stephen⁴, care a traversat Eigerjochul în 1859 cu George şi William Matthews şi trei ghizi.

Creasta sud-vestică a fost escaladată în 1874, creasta sudică în 1876. În 1885 nişte ghizi din Grindelwald au reuşit să coboare creasta Mittellegi, întotdeauna cea mai scurtă şi mai directă rută între satul lor şi vârful Eigerului, dacă nu ar fi fost atât de dificilă. S-au coborât unul pe altul în coardă pe marea pantă stâncoasă din partea superioară a crestei.

În 1912 a triumfat Ştiinţa, pentru că în acel an a fost finalizată linia de cale ferată Jungfrau. Linia trece pe un tronson de câţiva kilometri chiar prin inima muntelui, prin miezul stâncos al Eigerului. Doar două ferestre se deschid din tunel către hăul feţei nordice şi aveau să joace un rol într-o bună zi în viitoarele tragedii din această sumbră prăpastie.

Creasta Mittellegi a fost escaladată în sfârşit abia în 1921. Încă o dată, succesul a fost revendicat de trei ghizi din Grindelwald, Fritz Amatter, Samuel Brawand şi Fritz Steuri senior, însoţiţi de un turist, un japonez foarte tânăr, Yuko Maki. 35 de ani mai târziu el avea să conducă o expediţie japoneză cu care a cucerit al optulea munte ca mărime din lume, Manaslu (8.163 de metri). Yuko Maki a fost primul care a creat o legătură directă, ca să spunem aşa, între Eiger şi Himalaya. Mai târziu a devenit, desigur, perfect normal ca numele multora dintre cei care au escaladat faţa nordică a Eigerului să apară şi să reapară în istoria celor mai înalte vârfuri din lume.

În 1932 a avut loc ultima mare premieră în stil clasic pe Eiger, când dr. Hans Lauper şi Alfred Zürcher, alpinişti elveţieni excepţionali, cu doi ghizi de renume mondial din Valais, Josef Knubel şi Alexander Graven, au atins vârful Eigerului escaladând faţa nord-estică.

Aşadar, fusese escaladat fiecare versant al acestui vârf maiestuos, cu o singură excepţie: absolut inabordabilul, „imposibilul” perete al Eigerului, care înfruntă şi opreşte vremea rea dinspre nord şi nord-vest; peretele pe care, în partea de sus, pare că aşteaptă „Păianjenul alb”, cu braţele sale subţiri, lungi de sute de metri, formate numai din zăpadă şi gheaţă, cu ghearele înfipte în stânci.

Aşteaptă?

Nu „Păianjenul” era cel care aştepta, ci oamenii – tinerii. Ei aşteptau momentul potrivit. Pentru că nu mai exista niciun Matterhorn care să fie escaladat pentru prima dată, nu mai erau vârfuri virgine, ca acelea pe care pionierii „epocii de aur” le puteau alege după pofta inimii. Fusese cucerit şi ultimul dintre marii versanţi. În 1931 fraţii Schmid escaladaseră faţa nordică a Matterhornului şi în 1935 peretele nordic al masivului Grandes Jorasses fusese cucerit de Peters şi Meier.

Dar marele versant al Eigerului – peretele pe care pândea „Păianjenul alb”?

Era oare într-adevăr imposibil sau poate că, până la urmă, exista o modalitate de a răzbate spre vârful său?

Nimeni dintre cei care nu încercaseră nu putea răspunde la această întrebare. Trebuia să apară cineva, să fie primul care să-l încerce.

Şi în vara anului 1935 a apărut cineva.

1. Aforisme asupra înţelepciunii în viaţă, traducere de Titu Maiorescu, ediţie îngrijită şi postfaţă de Teodor Vârgolici, Saeculum, Bucureşti, 1997, p. 25 (n.red.).

2. A.W. Moore, The Alps in 1864, ediţie îngrijită de E.H. Stevens, Basil Blackwood, Oxford, 1939.

3. A.J., februarie 1883.

4. Leslie Stephen, The Playground of Europe.