© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6286-9

ISBN PDF: 978-973-46-6287-6

ISBN print: 978-973-46-6170-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © andere andrea petrlik/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAN LUNGU (n. 1969), director al Muzeului Naţional al Literaturii Române Iaşi, este unul dintre cei mai apreciaţi şi mai traduşi scriitori români, cărţi ale sale fiind publicate în limbile franceză, germană, italiană, spaniolă, poloneză, slovenă, maghiară, croată, bulgară, greacă, macedoneană şi turcă.

La Editura Polirom a mai publicat volumele de proză scurtă Băieţi de gaşcă (ed. I, 2005; ed. a II-a, 2013) şi Proză cu amănuntul (ed. a II-a, 2008), precum şi romanele Raiul găinilor (ed. I, 2004; ed. a II-a, 2007; ed. a III-a, 2010; ed. a IV-a, 2012), Sunt o babă comunistă! (ed. I, 2007; ed. a II-a, 2011; ed. a III-a, 2013; ecranizat în 2013, în regia lui Stere Gulea), Cum să uiţi o femeie (ed. I, 2009; ed. a II-a, 2010; ed. a III-a, 2011), În iad toate becurile sunt arse (ed. I, 2011; ed. a II-a, 2014) şi Fetiţa care se juca de-a Dumnezeu (ed. I, 2014; ed. a II-a, 2016). Tot la Editura Polirom a coordonat volumele colective Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (2008, în colaborare), Str. Revoluţiei nr. 89 (2009, în colaborare) şi Cărţi, filme, muzici şi alte distracţii din comunism (2014, în colaborare). În 2011, statul francez i-a acordat titlul de „Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres“ pentru contribuţii la îmbogăţirea patrimoniului cultural francez.

AMELIA GHEORGHIŢĂ (n. 1988) este licenţiată în Comunicare şi Relaţii Publice la Universitatea „Al.I. Cuza“ din Iaşi. Este responsabil de relaţii publice la Muzeul Naţional al Literaturii Române din Iaşi şi membru în noua redacţie a revistei Dacia literară. Face parte din echipa de organizare a unor evenimente culturale din Iaşi, printre care Festivalul Internaţional de Literatură şi Traducere Iaşi, Şotron. Târg de cărţi, jocuri şi distracţii, Street Delivery.

La Editura Polirom a coordonat volumul colectiv Cărţi, filme, muzici şi alte distracţii din comunism (2014, în colaborare).

Cuvânt-înainte

Aşa cum sugerează şi titlul, avem convingerea că nu există o copilărie standard, ci este definită şi trăită diferit de-a lungul istoriei, în spaţii geografice şi sociale diverse. De aceea, fiecare copilărie are ceva special şi preţios nu doar pentru cel care o trăieşte, ci şi în context mai larg, chiar dacă, poate, se leagă de aceleaşi lucruri: jocuri şi jucării, locuri şi momente speciale, sărbători şi distracţii, călătorii şi tabere, prieteni, vecini şi colegi, muzică şi lecturi, relaţiile cu fraţii, părinţii şi bunicii, emoţii şi pasiuni, năzbâtii şi întâmplări riscante, şcoala, evenimentele de familie, animalele de companie, hobby-uri şi multe alte lucruri.

Cartea copilăriilor este o antologie de întâmplări semnificative trăite personal, de episoade relevante pentru o anumită epocă, ce explorează o zonă umbrită a recuperării memoriei. Este o colecţie de emoţii şi de amintiri din perioada copilăriei, amuzante sau, dimpotrivă, dureroase. Un compendiu al inocenţei, prospeţimii şi spontaneităţii, al trăirilor intense şi al imaginaţiei neîngrădite, al uimirilor descoperirii lumii.

În invitaţia publică de a contribui la acest volum am subliniat că poate scrie oricine crede că are un episod interesant de povestit, din perspectiva copilului sau a părintelui, căci rememorarea copilăriei este unul dintre cele mai frecvente, mai autentice şi mai democratice acte omeneşti. Am avertizat că talentul literar nu este obligatoriu, dar sinceritatea, da. Şi ne-am ţinut de cuvânt!

Cartea copilăriilor se vrea o serie de documente personale, profund subiective, dar care în acelaşi timp să vorbească, indirect, despre epoci, mentalităţi sau evenimente istorice. Textele pot fi citite pentru a retrăi farmecul copilăriei, dar şi în folosul studiilor din domeniul ştiinţelor sociale.

Lectură aşezată!

Coordonatorii

Strada cu podul de lemn

Anita Aldea

Linoleumul rozaliu din bucătărie avea ca model pătrate roşii, rotunjite la colţuri, care ieşeau unele din altele. Sau intrau. Era tocit în dreptul aragazului şi al chiuvetei. În bucătărie mirosea mereu a carne fiartă.

Credenţul verde, cel din colţ, mutilat de cuţitul zimţat şi plin de firimituri de pâine, era unul din locurile în care eram sigură că se păstrează comori. Credenţul, lada de sub masă şi cămara mereu încuiată, cu cheia ascunsă în buzunarul capotului purtat de Dedi, străbunica mea. Cel bleumarin cu flori mov. Eram convinsă că ceva minunat este ţinut secret de mine în cele trei locuri, precum şi în dulapul din care veneau ciocolata şi caramelele. Mă gândeam că-i spre binele meu să nu ştiu. Poate era vreun izvor nesecat de ciocolată în locurile astea şi le era frică să nu mi se facă rău de la prea mult dulce, aşa că îmi dădeau ei cu porţia. Scoteau câte o bucăţică şi încuiau repede în urma lor, nu cumva să se reverse toată ciocolata aia ascunsă. Din lada de sub masă apăreau conserve de carne şi sosuri la plic primite de la unchiul mamei din Germania. Până şi hârtia de pe conserve avea un miros specific. Miros de Germania. Când erau la noi în vizită, mă furişam în camera pregătită pentru ei, atunci când plecau la plimbare, ca să le miros hainele nemţeşti şi dulci. Mirosea a bine şi exista o certitudine că nimic în ţara noastră nu va mirosi vreodată aşa, a Germanie.

Unul din geamurile bucătăriei dădea spre scări, altul spre curte şi mai era unul mic, foarte sus, la care n-am ajuns niciodată şi sub care atârnau diverse linguri de lemn, palete, un polonic, tigaia mică cu două urechi în care îmi făcea Dedi ouă amestecate, o sită şi un vailing mare din tablă, verde, în care dezgheţau carnea când venea tot neamul la masă şi-n care după ani şi ani, împreună cu mama, pregăteam castraveţii pentru murat. Deasupra mesei, un calendar cu peşti anunţa că-i iarnă. Ştiam asta fiindcă imaginea ilustra un domn, pescar la copcă, care aştepta să prindă peştele în ciuda zăpezii din jurul lui. La noi în bucătărie a fost iarnă câteva luni, până a observat tanti Lenuţa, vecina de sus, şi a dat foile.

— Vecină, ai auzit de Mărie?

— Care Mărie?

— A lu’ Dumitreasca, din colţ, de lângă Neti.

— Vaaai, da, mi-a zis Vero de ea. Săraca.

— Vai de capu’ nostru, numai mintea să ne-o ţie Dumnezeu!

Îşi ducea mâna la gură şi îşi clătina capul. O parte din arătător îi lipsea, vârful cu unghie cu tot.

Dedi se oprea atunci din treabă şi-i răspundea cu acelaşi gest. Apoi, brusc, se întorcea spre cratiţe şi tanti Lenuţa spre mine.

— Aşa, punct şi virgulă. Da, punct şi virgulă.

Râdea un timp şi-şi continua povestea despre vecina de pe stradă, apoi despre ce-au adus proaspăt la aprozar.

Stăteam aşezată pe un scăunel mic, verde. Nu ştiu de ce, dar toate erau verzi atunci. Bufetul, lada, uşa de la cămară, vailingul, poarta… În fine, în faţa mea un scaun mai mare imita un birou. Mă jucam de-a secretara cu Dedi. Ea era doamna directoare, amesteca în ciorbă, apoi tăia legume, spăla vase, se ştergea pe capot, prăjea la tigaie, rostogolea găluşte prin pesmet, povestea cu vecinele, iar eu eram secretara şi puneam punctul şi virgula pe hârtia de facturi, aia cu găurele pe margini, de la mama de la serviciu. Din când în când îmi luam pauză şi mă suiam în genunchi pe scaunul din faţa ferestrei. Cea care dădea spre curte. Coatele le ţineam pe pervaz şi faţa mi-o aşezam în palme.

Sub fereastră era grădina de flori a vecinilor de la subsol. Ei aveau doi copii. O fată de vârsta mea şi-un băiat mai mic. Dacă îi vedeam în curte, o zbugheam şi eu numaidecât. Cu ei mă jucam zilnic. Dacă era vreme rea, veneau ei sus la mine sau coboram eu la ei. Geamul din camera lor dădea direct în grădina mare. Vara priveam şi analizam fiecare colţ al grădinii, apoi fiecare geam, fiecare uşă.

— Liber peste tot?

— Liber!

— Vezi şi sus!

— Liber!

— În curte la Mimi?

— Nimeni!

— Bun, hai rapid!

După ce ne asiguram că nu e nimeni, ieşeam tiptil în grădină, ne furişam printre căpşuni şi ne umpleam tricourile transformate în şorţuri. Erau dulci şi zgrunţuroase. Cel mai mult îmi plăceau cele albe, încă necoapte.

Intrarea în casa lor era în partea dreaptă, faţă în faţă cu leagănele. Lângă ele, în centrul curţii, era bara de care stăteam agăţaţi în timp ce Dani ne învăţa versurile melodiei All That She Wants a celor de la Ace Of Base. La stânga, troaca în care ne doream să facem baie în fiecare vară, dar n-am apucat niciodată, cei doi vişini care-şi împleteau coroanele deasupra băncuţei, acoperişul şopronului care n-a scăpat de urmele noastre de papuci vechi şi rupţi şi mici, apoi via. Lipesc toate, acoperite cu amprentele degetelor mâzgălite cu gem de caise.

Mereu când priveam de la acea fereastră îmi aminteam de curtea goală în care au ricoşat câteva gloanţe, trase de soldaţii cocoţaţi pe Scandia. Aveam atunci patru ani şi nu ştiam exact care le era ţinta, dar trăgeau de câteva ori pe zi, deci mă gândeam mereu că încă n-au nimerit. Apoi, după o vreme, n-au mai tras. Nici nu i-am mai văzut pe fabrică. Poate că au nimerit în sfârşit sau poate că li s-a făcut şi lor rău de la mirosul de porc spintecat şi pârlit. Uram când se tăia porcul şi mă luptam mereu cu lacrimile mele.

— Dacă-l plângi şi ţi-e milă de el, îl doare mai tare, îmi spuneau când observau că mi se strâmba faţa într-o mimică gata să cedeze sub presiunea emoţiilor.

I-am crezut şi nu am plâns niciun porc ucis vreodată în curtea aia. Mă prindeam de nas cu două degete de fiecare dată când treceam pe lângă uşa deschisă a bucătăriei. Câteodată îi priveam cum tăiau slănina şi cum spălau intestinele. Spre seară, singurul peisaj care mai amintea de acel animal era pământul pătat de sânge. La aşa eveniment, pisicile se bucurau cel mai tare.

— Piiiiiiiisuuuuuuuu? striga de trei ori pe zi străbunicul meu, şi ele veneau la masă.

Purta cămaşa în pantalonii prinşi cu bretele. În ureche avea aparat auditiv, dar Dedi zicea că-l are degeaba, că oricum aude numai ce vrea el. Cobora încet scările. Cu o mână se ţinea de balustradă, în cealaltă avea cutia de Linco plină cu vârf cu porcării pentru pisici. Mâncau bine, apoi se lingeau pe bot şi plecau, unele prin grădină, altele pe sub poartă.

Poarta, mereu încuiată, am învăţat s-o descuiem cu un băţ mic, rupt din vie, sau o crenguţă de vişin. Mai târziu, cu monede de 100 de lei. Stăteam în faţa porţii şi râdeam de trecători.

— Nu vă supăraţi, nu ştiţi unde e piaţa Cibin?

— Ba da, tot înainte, iar la podul de lemn faceţi dreapta. Mergeţi pe malul râului până ajungeţi la următorul pod, ăla mare pe care trec şi maşini. Peste drum de el e piaţa.

Rar, când mai trecea câte o maşină, ne foloseam magia şi ne-o însuşeam.

— Pic a mea.

— Pic a mea.

— Pic a mea.

— Eu am spus prima dată.

— Ba eu.

— Când doi se ceartă, al treilea câştigă!

Dacă ni se făcea poftă de ciocolată de casă, fugeam la chioşc să vindem sticlele de bere găsite în pivniţă.

În fiecare după-masă, în drumul lui spre casă, trecea prin faţa porţii noastre un băiat. Îl aşteptam zilnic. Nu ştiu nici azi cum îl chema, dar eram fascinaţi de el pentru că avea o şopârlă. Îl strigam „băiatu’ cu şopârla“. Într-o zi ne-a chemat la el acasă, unde ne-a arătat cărţi colorate, cu animale sălbatice, şi ne-a pus desene la video. Mama lui ne-a umplut căciulile cu dulciuri de la Victoria, în timp ce părinţii noştri ne căutau disperaţi, căci n-am anunţat pe nimeni de plecarea noastră. Aşa că am stat în casă câteva zile, drept pedeapsă. Ca atunci când am aruncat scaieţi în părul Ioanei sau când ne-au prins că ne urcam pe tirul parcat lângă fabrică şi de acolo săream pe acoperişul Scandiei şi ne jucam de-a revoluţia, trăgând cu pistoale fabricate din degete în ţintele invizibile din curtea noastră. Din interiorul fabricii venea un miros îngrozitor de maţe, sânge şi săpun.

Izvorul cu apă vie

Petruş Andrei

Aveam cinci ani, că de la şase ani m-au dat la şcoală şi altele au fost de atunci întâmplările vieţii mele.

În plină vară, de câteva zile, la noi era multă agitaţie: tataia pleca înainte de a se lumina de ziuă, împreună cu rude de-ale noastre, cu căruţele, şi veneau cu ele încărcate cu pietre mari pe care le depozitau în faţa casei. Din discuţiile cu mamaia, noi, cei trei băieţi, eu fiind mezinul, am înţeles că tataia avea ambiţia să facă o fântână.

Fântânarul din satul nostru era moş Gligore Andrei; un om luminat care citea ziarul şi cărţile religioase şi care punea copiilor de şcoală întrebări dificile, în special de matematică, de pildă aceea cu: „«Bună ziua, 100 de gâşte!», spunea o gâscă în zbor. «Nu suntem 100 de gâşte», răspundea una din cele care păşteau iarbă. «De-am fi încă pe atâtea, încă pe jumătate şi încă pe un sfert şi abia cu tine am face 100»“. Şi moş Gligore întreba zâmbind pişicher: „Ei, câte gâşte crezi că sunt în cârdul de jos?“.

Într-o bună zi, tot de dimineaţă, au început săpăturile. Pe măsură ce fântâna se adâncea, se puneau scânduri şi lătunoaie să susţină pământul, pentru ca acesta să nu se prăbuşească. Eu nu mă dădeam dus de acolo. Când începură să scoată lut, luam din grămadă şi îl duceam mai departe să-l modelez. Era atât de rece, încât îmi îngheţau mâinile. Câteva zile s-a muncit cu îndârjire. Într-o zi, moş Gligore nu a mai venit. Tataia umbla posomorât prin ogradă de parcă i se înecaseră toate corăbiile. Am întrebat-o pe mamaia ce se întâmplă. De ce nu mai sapă la fântână?

— L-a apucat frica pe moş-tu Gligore, mi-a răspuns ea îmbufnată. O fi având şi el păcatele lui, a mai adăugat mamaia.

— Şi o să aducă tataia pe altcineva? am continuat eu cu întrebările.

— N-o să mai aducă pe nimeni, că trebuie să sape mai departe un suflet nevinovat de copil, mi-a spus, după care s-a dus la treburile ei.

Expresia nemaiîntâlnită până atunci îmi suna în cap ca un clopoţel de argint: „Suflet nevinovat de copil“. După câteva clipe am realizat că eu eram acela, aşa că am dat fuga după tataia şi, trăgându-l binişor de haină, i-am spus:

— Tataie, mă bag eu în fântână!

Tataia s-a uitat lung la mine şi m-a întrebat cu oarecare blândeţe:

— Şi ce să faci tu acolo, mă?

— Să sap, i-am răspuns eu cu îndrăzneală, c-a zis moş Gligore că trebuie suflet nevinovat de copil.

Tataia s-a mai uitat o dată la mine şi mi-a spus, dar nu categoric, ca altă dată:

— Pleacă, mă, de aici la jucăriile tale!

M-am aşezat pe prispa casei bălăngănindu-mi picioarele încoace şi încolo.

Tataia însă nu a stat degeaba. Luase o hotărâre. A chemat iar oamenii, m-au legat de mijloc cu funia şi mi-au dat drumul în fântână. După ce umpleam găleata cu lut, mă dădeam deoparte aşteptând să o ridice şi apoi să o coboare iar. Picioarele şi mâinile îmi îngheţaseră deja, dar nu am spus nimic, de teamă ca nu cumva să mă scoată de acolo. După nu mai ştiu câte găleţi, am simţit un tremur sub tălpi, o înfiorare, un foşnet mătăsos, un murmur ca o şoaptă de alint şi am strigat din toate puterile:

— Tataie, aud apa venind!

Cei de deasupra au izbucnit în hohote. După ce au dat din nou drumul la găleată, continuând să sap în lutul din ce în ce mai moale, deodată a ţâşnit apa rece, bolborosind şi împroşcându-mă.

M-au tras îndată afară, tataia m-a strâns în braţe, n-o făcea prea des, şi, văzându-mă vânăt de frig şi clănţănind din dinţi, a strigat la mamaia să mă ia în primire.

În bucătăria de vară ardea focul tot timpul şi pe plită era întotdeauna o cratiţă cu apă fierbinte. Mamaia m-a luat, într-adevăr, în primire, mi-a potrivit apa într-un lighean să mă spăl şi să-mi revin cât de cât, apoi m-a învelit cu oghealul, m-a aşezat popândău pe cotruţă şi mi-a dat ficăţeii de la puii prăjiţi şi dulceaţă de cireşe amare. Până şi fraţii mai mari m-au privit o vreme ca pe un erou.

Mai târziu, când alt izvor a început să susure, har Domnului, amintindu-mi întâmplarea, am scris primul meu sonet din cele peste o mie care aveau să-i urmeze.

Lupul din dumbrava mea

Ştefania Bătrînca

„Un Scaraoţchi, asta eşti, copilă“, îmi zicea mama de fiecare dată când veneam cu genunchii juliţi. Ea nu ştia că avea o fată care se credea explorator într-un cartier comunist din Craiova. Acolo era lumea mea, acolo eram eu Micul Prinţ. De fiecare dată când mă căţăram în copaci, îmi imaginam ce simt maimuţele care se agaţă cât e ziua de lungă de fel şi fel de liane. Şi le invidiam, aşa cum invidiam şi păsările că zboară, şi pisicile că-s nişte alintate, şi câinii care iubeau fără să ceară nimic în schimb.

„Un Scaraoţchi iubitor de lighioane pe care mi le aduce acasă. Aţi mai pomenit aşa ceva, fetelor?“, le zicea mama vecinelor în timp ce sorbeau din cafea.

Au mai pomenit, că toate erau mame, iar copiii lor îmi erau prieteni şi făceau fix la fel. Şi oricât ar fi protestat mama, eu tot pupam în bot (ad litteram!) toţi câinii de la bloc. Jegoşi sau nu, fiecare dintre ei avea parte de cel puţin un moment de tandreţe. Dintre toţi însă, pe unul îl iubeam. De la cinci ani, de când m-am prins prima dată cu mâinile de gâtul lui mare. Lupu îl chema. Şi arăta fix ca unul. Labele erau la fel de groase ca mâinile mele. Capul de două ori cât al meu şi, dacă voia, putea foarte uşor să-mi înhaţe un picior. O fiară pe care nu ştiam cum s-o fac a mea, s-o bag în casă, ba chiar să stea cu mine la masă, dacă se putea.

— Să nu te prind că-mi bagi puricosul ăla în casă! De câini am eu nevoie pe covoarele persane?

— Dar n-am putea să aruncăm covoarele?

Cum Lupu era ţinut la uşă, în fiecare zi era hrănit de mine.

— Dă-mi două sandviciuri, că poate mi se face foame mai încolo, îi ziceam mamei.

Bălării. Amândouă ajungeau în dinţii lui Lupu. El nu era numai al meu. Toţi copiii din cartier îl iubeau. Uneori ne urcam în cârca lui câte doi-trei draci şi îl puneam să ne care pe străzi. Câinele nu scotea nici măcar un mârâit şi ne făcea damblaua.

Într-o zi din vara lui ’94 a clacat. Îmi aduc aminte că în spatele blocului era o hărmălaie de nedescris. Tata pusese pe butuci o Dacie şi lucra la ea de zor. Aud şi acum ciocanele pe care le dădea pe sub maşină. La câţiva metri, eu şi Andrada ne urcaserăm pe Lupu, căruia îi dădeam indicaţii să ne care până la scara blocului. Eu prima. Andrada în spate. Totul a durat câteva secunde. Coada lui Lupu se prinsese într-o sârmă ghimpată, iar el s-a transformat de-a binelea într-o fiară. Urlete în jurul meu şi o durere surdă, care m-a anesteziat pe loc. Undeva departe îl mai auzeam din când în când pe tata care striga la cineva şi, cu ochii mijiţi, am văzut cum zbura ciocanul ăla albastru din mâna lui spre Lupu. „Dă, Doamne, să nu-l omoare“, mi-am zis înainte să leşin.

La spital, petrecere, nu glumă. Toate halatele albe roiau în jurul meu. Lupu mă muşcase de faţă, de obrazul drept, şi toţi se mirau cum am scăpat nemutilată şi, mai ales, cu viaţă. L-au prins, l-au adus la spital şi pe Lupu, l-au chinuit cu tot felul de teste ca să afle dacă nu cumva are virusuri şi bacterii. Cu cele mai stâlcite cuvinte, le-am zis alor mei că mai degrabă o să mor de tristeţe dacă mi-l omoară pe Lupu. Fiecare sunet pe care încercam să-l scot pe gură mă durea până în măruntaie.

— Mai dă-l dracu’ de câine, Ştefania. De asta stăm noi acum? Ăsta era să te omoare şi tu la el te gândeşti? gesticula desfigurată mama.

Of, Lupule, mi-ai copt-o! Trei săptămâni nu m-am mişcat din spital. Au băgat tot felul de ace în mine. Injecţii în burtă, perfuzii şi altele. Nici nu îndrăzneam să o întreb pe mama de câine. Mă gândeam că mă muşcă ea şi de celălalt obraz de supărarea pe care o avea pe patruped.

Dar n-a fost aşa. Ai mei l-au iertat pe Lupu la insistenţele mele. Au înţeles că a fost vina mea. Sunt convinsă (şi îmi pare rău) că s-au pedepsit mult în sinea lor după episodul ăsta. Dar ziua aia de vară din ’94 a fost una care m-a aruncat în colţii curajului. Şi bine a făcut.

După ce i-au făcut teste, l-au lăsat pe Lupu să se întoarcă la bloc. Nu l-a omorât nimeni. A trăit alţi 10 ani destul de fericiţi pentru un câine maidanez şi puricos. A fost îngrijit şi iubit de toţi vecinii, chiar dacă nimeni nu-l primea pe covoarele persane.

Eu l-am iubit la fel de mult şi după ce m-a muşcat de obraz. Ba chiar îmi măsuram semnul pe care mi-l lăsase cu unul dintre colţii lui, ca să văd care m-a capsat. Le arătam tuturor semnul, mă făleam cu el.

— Dar ce ai pe obraz?

— O cicatrice. E de la câinele meu. M-a muşcat de faţă când eram mică.

Da, Lupu a fost al meu. De fiecare dată când îmi ating semnul de pe obraz, îmi aduc aminte că a fost o zi în care am aflat pe pielea mea că doare să greşeşti. M-a vindecat că am recunoscut greşeala şi că am iertat. Lupule, ai ştiut tu ce-ai ştiut!

Cu căpşorul pe butuc:
amintiri din copilărie

Florin Bican

„Trei lucruri mi se par minunate, ba chiar patru, pe care nu le pot pricepe: Calea vulturului pe cer, urma şarpelui pe stâncă, mersul corabiei în mijlocul mării şi calea omului la o fecioară.“

Pildele lui Solomon, 30, 18-19

Am ieşit din curte prin „pruni“, terenul îngrădit din spatele casei. Pruni nu mai erau acolo de când se întorsese Tata Gore din Siberia, cu câţiva ani înainte să mă nasc eu. Se uscaseră. În locul lor rămăsese closetul de scânduri, rezervat oamenilor mari. Eu încă făceam la oliţă. Dar de umblat aveam voie să umblu de capul meu, peste tot. Satul bunicilor nu avea nici ape în care să mă înec, nici prăpăstii în care să cad, nici păduri în care să mă rătăcesc, nici maşini care să mă calce. Iar entităţile care mâncau copii – hoarca, zgripţuroaica, moroiul – nu circulau decât noaptea.

Am ieşit deci fără grijă din „pruni“ – părea că soarele n-o să mai apună niciodată – şi am luat-o prin porumbi, spre Luncă. Era la puţină vreme după colectivizare şi din lanul de porumb al bunicilor mai rămăsese doar „lotul personal“, pe care l-am străbătut la iuţeală. Am luat-o apoi „pe sub grădini“ (aşa-i zicea Mamaia fâşiei de potecă de la capătul loturilor personale) în direcţia „la vale“, adică spre Târgu Jiu, unde nu aveam de gând să ajung. Am mers pe lângă zidul de porumbi până când l-am văzut pe Moşu Popa în vie. Îmi făcea semn cu pălăria. Am luat-o la fugă spre el, sperând că îmi va da struguri, deşi nu era toamnă. Nu mi-a dat. Ce popă-i ăsta, m-am întrebat, dacă nu poate face strugurii să se coacă mai repede?

Nu ştiu cum a pornit discuţia, dar, destul de repede, Moşu Popa a început să-mi spună ce fac băieţii cu fetele. Îl ascultam fascinat, iar cuvintele lui mi se întipăreau în minte mai uşor decât rugăciunea cu îngeraşul, pe care mă căznisem mult până s-o învăţ, deşi avea rimă. Mă simţeam dintr-odată posesorul unei ştiinţe care mă propulsa în rândul aleşilor. Oare cum trăisem până atunci fără să ştiu aceste lucruri minunate? O lume nouă – şi mult mai largă – mi se deschidea în jur. Nu mai ţin minte cum m-am despărţit de Moşu Popa, dar ardeam de nerăbdare să-i împărtăşesc cunoştinţele proaspăt dobândite Mamaiei, cu care locuiam când veneam la ţară. După ce le luase pământul, Tata Gore se dusese să muncească pe şantier şi dădea mai rar pe-acasă.

Am pornit spre sat cu paşi euforici. De sub grădini, nu mai puteam identifica lotul personal care m-ar fi scos în „prunii“ noştri. Am ocolit până am ieşit la drumul din sat şi de acolo am luat-o înapoi spre casă. Mai aveam puţin până să ajung, dar m-am oprit la locul unde nea Vasile îşi făcea casă nouă. Avea oameni la lucru. Şi cum soarele se pregătea de asfinţit, cei care-şi terminaseră treburile pe-acasă se adunaseră pe şantier să mai dea o mână de ajutor şi să mai stea de vorbă. M-au băgat şi pe mine în seamă, pentru că, deh, eram de la Bucureşti. Deşi mai degrabă sfios, nu mi-a trebuit mult ca, încurajat de atenţia lor, să înaintez până în mijlocul camerei la care lucrau zidarii.

Cum am adus vorba, nu ştiu, dar am început imediat să perorez pe tema în care tocmai devenisem expert. Le-am spus şi lor, aşadar, ce fac băieţii cu fetele, având însă grijă să nu le dezvălui sursa informaţiilor mele. Deşi suspectam că o recunosc: muierile începuseră să-şi facă sârguincios cruce, exact cum făceau în biserică la Moşu Popa. Şi-şi acopereau gura cu colţul basmalei. Ceea ce m-a încurajat să le spun mai departe ce învăţasem de la Moşu Popa. Eram eu însumi uimit de precizia cu care reţinusem totul. Zidarii, care la începutul lecţiei mele îşi văzuseră mai departe de lucru, au început, unul câte unul, să-şi lase jos mistriile şi să se întoarcă spre mine, ascultându-mă şi ei cu evlavie. Vorbeam şi savuram tăcerea admirativă cu care mă ascultau toţi. Până când, în acea tăcere admirativă, am simţit strecurându-se o notă îngheţată, care, gândeam eu, nu avea cum să vină de la publicul pe care îl cucerisem. Continuându-mi netulburat discursul, am căutat cu coada ochiului sursa îngheţului.

Încadrată de conturul unei ferestre neterminate, cu braţele încrucişate pe piept, Mamaia mă privea neclintită, ca un înger al răzbunării. Când privirile noastre s-au întâlnit, a întins o mână spre mine şi m-am dus la ea ca un ac atras de un magnet. M-a apucat de încheietura mâinii, nu de mână, ca de obicei, şi, fără un cuvânt, m-a dus acasă. După ce am intrat în curte, m-a întrebat: „Ştii ce făcuşi?“. Şi am ştiut… Am ştiut că greşisem din capul locului bucurându-mă de învăţăturile cu care mă lăsasem smintit de Moşu Popa. Am ştiut că nu făcusem bine să le repet în public, bucurându-mă de slava deşartă pe care mi-o aduseseră. Am ştiut că, în ciuda avertismentelor repetate conform cărora, dacă vorbesc măscări, îmi taie Moşu Popa limba, vorbisem măscări – iar faptul că le învăţasem chiar de la Moşu Popa nu mă absolvea. După cum nu mă absolvea nici faptul că, din clipa în care Mamaia mă smulsese de pe scenă, uitasem cu desăvârşire ce fac băieţii cu fetele (mi-au trebuit ani şi ani pentru a afla din nou).

„Acum o să-ţi tai capul“, mi-a spus Mamaia, şi în lumina acestor ultime revelaţii pedeapsa mi s-a părut justificată. Am urmat-o fără să protestez până la buşteanul stropit de sânge, cu barda înfiptă-n el, pe care văzusem, nu o dată, cum se decapitau gâşte, raţe, găini. Am îngenuncheat lângă buştean şi, îndemnat de Mamaia, am spus rugăciunea cu îngeraşul. Nu-mi prea stătea capul la ea. Mă gândeam deja din ce perspectivă voi percepe curtea după ce mi se va tăia capul: din cea a capului prăvălit inert lângă buştean sau, cum mi-aş fi dorit, din cea a trupului, pe care mi-l imaginam zbătându-se în salturi ample, ca la păsările pe care le văzusem sacrificate. Cu acest gând, mi-am culcat liniştit capul pe buştean.

„Mai faci?“, m-a întrebat Mamaia. „Nu!“, m-am grăbit eu s-o asigur, vag conştient de propriul meu oportunism. Eram sincer surprins, deşi extrem de uşurat, de comutarea pedepsei. Mult mai târziu aveam să aflu că şi Dostoievski trecuse printr-o experienţă asemănătoare.