John Fowles, Mantissa

© 2003, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4502-2

ISBN PDF: 978-973-46-4503-9

ISBN print: 978-973-46-4234-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: John William Godward (1861-1922), Erato cîntînd la liră, 1895

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN FOWLES s-a născut în 1926, la Leigh-on-Sea, o mică localitate din comitatul Essex. După ce a urmat cursurile Universităţii din Edinburgh, în 1950 a obţinut o diplomă în literaturile franceză şi germană la Oxford, unde i-a descoperit pe existenţialiştii francezi şi pe promotorii Noului Roman. A predat literatură franceză la New College, Oxford, a fost profesor de limba şi literatura engleză la Universitatea din Poitiers, apoi la Colegiul Anargyrios de pe insula grecească Spetses (experienţă evocată în Magicianul), pentru ca între 1954 şi 1963 să predea engleza la Colegiul St. Godric din Londra. A dobîndit recunoaşterea internaţională odată cu apariţia primului său roman, Colecţionarul (1963), care a avut un mare succes la public şi s-a bucurat de elogiile criticii, Fowles fiind considerat un scriitor cu o forţă imaginativă şi inovatoare excepţională, reputaţie pe care au confirmat-o următoarele sale romane: Magicianul (1965; ediţie revizuită în 1977), Iubita locotenentului francez (1969), Daniel Martin (1977), Mantisa (1982), Omida (1985). Patru dintre cărţile sale (Magicianul, Colecţionarul, Iubita locotenentului francez şi Turnul de abanos) s-au bucurat de ecranizări celebre, cu o distribuţie remarcabilă, distinse cu cele mai prestigioase premii din domeniul cinematografiei. Scriitor prolific, Fowles a publicat şi eseuri (The Aristos, 1964; Wormholes, 1998), nuvele (Turnul de abanos, 1974), poezii, traduceri, prefeţe, cronici literare şi comentarii la albume de artă fotografică. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent: Iubita locotenentului francez (2002, 2008, 2011), Colecţionarul (2002, 2007, 2011), Magicianul (2002, 2013), Turnul de abanos (2003), Daniel Martin (2004, 2009), Omida (2005, 2009), Copacul (2007) şi Jurnale (2014).

Aşadar, examinînd cu atenţie ceea ce sînt şi văzînd că pot pretinde că nu am trup, că lumea exterioară nu există şi că eu nu sînt nicăieri; dar că, în ciuda acestui lucru, nu pot pretinde că nu exist; că, dimpotrivă, din chiar faptul că mă pot îndoi de realitatea celorlalte lucruri decurge în mod clar şi neîndoios că exist; în schimb, dacă încetez să cuget, nu mai am nici un motiv să cred că aş putea exista – toate acestea m-au convins că sînt o fiinţă a cărei esenţă sau natură în întregimea ei este gîndire, o fiinţă care nu depinde nici de un loc anume, nici de alte lucruri materiale pentru a exista. Astfel încît acest „eu“, adică spiritul prin care sînt ceea ce sînt, este în întregime distinct de trup, este chiar mai uşor de cunoscut decît trupul, ba mai mult, nu încetează a fi ceea ce este, chiar dacă trupul însuşi nu ar exista.

René Descartes, Discurs asupra metodei

Sylvia: Să fim serioşi acum. Stă scris în stele că mă voi căsători cu un bărbat distins şi nu am de gînd să mă mulţumesc cu mai puţin.

Dorante: Dacă aş fi eu acela, m-aş simţi ameninţat şi mi-ar fi teamă să nu cumva să ţi se adeverească horoscopul. În privinţa astrologiei, sînt un necredincios... dar cred în adîncul sufletului în chipul tău.

Sylvia (aparte): Cît e de pisălog! (Către D.) Vrei să-ncetezi odată? Ce importanţă are pentru tine dacă destinul meu te-a eliminat?

Dorante: Bine, dar destinul tău n-a hotărît că nu mă voi îndrăgosti de tine.

Sylvia: Nu, dar a prezis că nu-ţi va folosi la nimic, şi pot să-ţi spun c-a avut dreptate. Eşti în stare să mai vorbeşti şi despre altceva în afară de dragoste?

Dorante: Da, începînd din clipa în care vei înceta să-mi inspiri dragoste.

Sylvia: Bine, dar e revoltător! Simt că-mi sare ţandăra acuşi. Te rog o dată pentru totdeauna, încetează să mai fii îndrăgostit de mine!

Dorante: Numai dacă încetezi şi tu.

Marivaux, Jocul dragostei şi al întîmplării

I

Erau în general reprezentate în chip de fecioare, tinere, frumoase şi sfioase.

Îndrăgeau singurătatea şi apăreau de obicei în veşminte deosebite, potrivite cu artele şi ştiinţele peste care stăpîneau.

Lemprière, Dicţionarul, articolul Musae

Era conştient de pîcla luminoasă şi nesfîrşită, de parcă ar fi plutit, privind în jos, ca un zeu – alfa şi omega – peste o mare de abur. Încîntarea îi scăzu însă cînd, după un răstimp imprecis ca durată, plin de murmure şi de umbre periferice, impresia de spaţiu nemărginit, de imperiu fără hotar, se reduse la ceva mult mai restrîns şi oarecum neîncăpător. Din acea clipă, cu fulgerătoarea fatalitate a unei căderi, murmurele s-au închegat în voci, umbrele în chipuri. Ca într-un film obscur, vorbit într-o limbă străină, nimic nu-i era familiar: nici limba, nici exterioarele, nici actorii. Imagini şi cuvinte începură să înoate, aici amestecîndu-se pentru o clipă, acolo separîndu-se precum amoebele de baltă – o activitate intensă, evident, dar fără scop. Toate aceste grupuri de forme şi senzaţii, aceste asociaţii de morfeme şi foneme, reveneau precum formulele de algebră, fixate în memorie demult, în anii de şcoală. Dar la ce se aplicau aceste formule, de ce existau, uitase cu desăvîrşire. Era conştient, asta era evident, dar îi lipsea pronumele, ceea ce distinge o persoană de alta, şi îi lipsea timpul, ceea ce distinge prezentul de trecut şi de viitor.

O vreme, acestui sentiment de impersonalitate i s-a asociat o senzaţie plăcută de superioritate, senzaţia de a fi ajuns cumva deasupra gloatei. Dar chiar şi aceasta a fost repede şi brutal alungată de neînduplecatul demon al realităţii. Un fel de tumbă mentală l-a dus la concluzia inevitabilă că, departe de a pluti maiestuos prin stratosferă, purtat parcă pe un aşternut de pentametri iambici, în realitate zăcea în pat, culcat pe spate. Deasupra capului avea o lampă de perete, un panou simplu, dreptunghiular, din material plastic alb, opac. Lumină. Noapte. O încăpere mică, cenuşie, de un gri pal, ca aripile unui pescăruş. Limb etern, dar cel puţin unul fără întîmplări, un nimic tolerabil. Dacă nu ar fi fost cele două femei ce priveau cu luare aminte în jos, spre el.

Pentru că era ţinta unor inexplicabile reproşuri din partea siluetei mai apropiate şi mai insistente, mai făcu o deducţie, involuntar: dintr-un motiv oarecare, se afla în centrul atenţiei, era deci un fel de „eu“. Chipul îi zîmbi, aplecîndu-se spre el cu un amestec de solicitudine şi scepticism, de grijă cu o tuşă de suspiciune, poate involuntară: „se preface bolnav“.

— Dragule?

Cu o nouă străfulgerare de intuiţie reductivă, dureros de rapidă, realiză nu numai că are un „eu“, dar şi că este un „eu“ masculin. Probabil că de aici venea sentimentul violent de inferioritate, neputinţă şi neghiobie. El – adică „eul“ care era el de fapt – privi cum gura ei alunecă în jos, aterizîndu-i, ca un paraşutist, pe frunte. Atingere şi parfum – înseamnă că nu e nici film, nici vis. Acum chipul plana deasupra lui. Cuvinte şoptite ieşeau din orificiul roşu:

— Dragule, mă recunoşti?

El se uită lung.

— Eu sînt, Claire.

Nu era deloc clar.

— Soţia ta, dragule. Îţi aminteşti?

— Soţie?

Era lucrul cel mai straniu şi mai alarmant din cîte se petrecuseră pînă atunci: să ştii că ai vorbit, dar asta numai din pricina proximităţii sursei de zgomot. Ochii aceia căprui sugerau înfiorătoare abisuri de infidelitate conjugală. Încercă să asocieze cuvîntul acela cu persoana, apoi persoana cu sinele: eşec. În cele din urmă îşi întoarse privirea spre femeia care stătea ceva mai departe, de cealaltă parte a patului. Şi ea zîmbea, dar profesional şi indiferent. Această persoană, cu mîinile în buzunare şi cu un aer de observator pedant, purta un halat alb medical. Şi iată că şi gura ei începu să dea naştere la cuvinte:

— Puteţi să-mi spuneţi cum vă cheamă?

Desigur. Numele! Nici un nume. Nici trecut, nici „de cînd“, nici „cînd“. Pricepi abisul şi, aproape simultan, faptul că e iremediabil. Se încordă cu disperare, ca un om în cădere, dar orice încerca să atingă sau să apuce nu era acolo. Se agăţă de privirile femeii în halat alb, brusc şi profund înspăimîntat. Ea făcu vreo doi paşi spre el.

— Sînt medic. Şi soţia dumneavoastră e aici. Vă rog să vă uitaţi la ea. Vă aduceţi aminte de ea? Aţi mai văzut-o vreodată? Vă amintiţi ceva în legătură cu ea?

Se uită spre ea. În expresia de pe chipul soţiei era un fel de aşteptare şi, în acelaşi timp, suferinţă, ba chiar enervare, ca şi cum s-ar fi simţit ofensată atît de stupiditatea procedeului, cît şi de privirea lui mută. Părea nervoasă şi obosită şi era prea fardată, ca şi cum şi-ar fi pus o mască pentru a-şi înăbuşi un strigăt. În plus, îi cerea ceva de care el se simţea incapabil.

Gura ei se porni să enunţe tot felul de nume: nume de oameni, nume de străzi, nume de locuri, expresii dislocate. Pe unele le repeta. Cuvintele le mai auzise, poate, dar nu-şi dădea seama nici la ce ar fi trebuit să trimită, nici de ce sunau tot mai mult a acuzaţii pentru crimele pe care, chipurile, le-ar fi comis. Într-un tîrziu, clătină din cap. Ar fi vrut să închidă ochii, să fie linişte, ca să poată uita iar, să se contopească din nou cu pagina albă a somnului şi a neaducerii aminte. Femeia se aplecă şi mai aproape deasupra lui, studiindu-l.

— Dragule, te rog, încearcă. Te rog, pentru mine, da?

Aşteptă cîteva secunde, apoi îşi ridică privirile.

— Mi-e teamă că e zadarnic.

La rîndul ei, doctoriţa se aplecă deasupra lui. Îi simţi degetele deschizîndu-i cu grijă pleoapele pentru a-i examina pupilele. Îi zîmbea ca un copil.

— Vă aflaţi într-o cameră de spital. Sînteţi în siguranţă.

— Spital?

— Ştiţi ce-i aceea un spital?

— Accident.

— Pană de curent.

O străfulgerare îi lumină ochii negri: puţin umor, ca un pai aruncat cu îndurare unui om care se îneacă.

— Dar vă băgăm noi în priză repede.

— Nu-mi amintesc cine...

— Da, ştim.

Cealaltă femeie spuse:

— Miles?

— Ce „miles“?

— E numele tău. Aşa te cheamă, Miles, dragul meu. Miles Green.

O fluturare imperceptibilă de obiect străin, aripi de liliac în amurg, stinsă înainte chiar de a fi percepută.

— Ce s-a întîmplat?

— Nimic, dragule. Nimic incurabil.

El ştia că nu-i adevărat. Şi că ea ştie că el ştie. În general, avea un aer mult prea atotştiutor.

— Tu cine eşti?

— Claire. Soţia ta.

Repetă numele pe un ton întrebător, de parcă ar fi început să aibă şi ea îndoieli. El îşi întoarse privirile dinspre ea spre tavan. Era un tavan bizar, dar nu avea un efect liniştitor: de culoarea penelor de pescăruş – da, de pescăruş, doar văzuse pescăruşi –, uşor boltit şi parcă matlasat, căci era împărţit în careuri bombate, fiecare cu cîte un nasture gri, învelit în stofă, la mijloc. Era efectul pe care l-ar fi putut produce şiruri nesfîrşite de muşuroaie de cîrtiţă sau de furnici, miniaturale, de forme perfect regulate şi toate cu vîrful în jos. În tăcerea care se lăsase, de undeva venea insistent un zgomot, tic-tacul, pînă atunci neauzit, al unui ceasornic. Doctoriţa se aplecă deasupra lui.

— Uitaţi-vă în ochii mei. De ce culoare sînt?

— Căprui închis.

— Părul?

— Negru.

— Tenul?

— Palid. Neted.

— Ce vîrstă îmi daţi?

O privi lung.

— Hai, încercaţi să ghiciţi.

— Douăzeci şi şapte, şi opt.

— Bun.

Îi zîmbi încurajator, apoi continuă grăbit, pe acelaşi ton neutru:

— Mai departe. Cine a scris Documentele Clubului Pickwick?

— Dickens.

— Visul unei nopţi de vară?

O privi iarăşi lung.

— Nu vă amintiţi?

— Vară.

— Aşa. Cine?

— Shakespeare.

— Vă aduceţi aminte de vreun personaj?

— Bottom.

Apoi adăugă:

— Titania.

— De ce acestea două în mod special?

— Dumnezeu ştie.

— Cînd aţi văzut ultima dată piesa pe scenă?

Închise ochii, se gîndi, apoi îi deschise, dînd din cap.

— N-are importanţă. Acum, cît fac opt ori opt?

— Şaizeci şi patru.

— Treizeci minus nouăsprezece.

— Unsprezece.

— Bun. Nota zece.

Doctoriţa se îndreptă de şale. Ar fi vrut să-i spună că răspunsurile îi veniseră de nicăieri, că faptul de a fi răspuns în mod inexplicabil corect nu făcea decît să-i agraveze incapacitatea de a înţelege. Făcu o slabă încercare de a se ridica din pat, dar ceva îl împiedica – poate cuvertura bine strînsă în jurul lui sau o diminuare a voinţei, ca în coşmaruri, cînd între dorinţa de a te mişca şi mişcarea propriu-zisă intervine un răstimp de cîteva veşnicii.

— Staţi liniştit, domnule Green. Sînteţi încă sub efectul sedativelor.

Neliniştea aceea ascunsă creştea. Totuşi simţea că poate avea încredere în privirea atentă şi pătrunzătoare a acelor ochi negri. Citea în ei ironia mută a unei vechi prietene – perfect detaşată acum, dar nutrind încă umbra unui interes afectuos. Cealaltă femeie îl bătu uşurel pe umăr, cerînd partea ce i se cuvenea din atenţia bărbatului.

— Trebuie să avem răbdare. Doar cîteva zile.

Fără nici o tragere de inimă, îşi mută privirile către ea. Acel „avem“ nu-i inspira decît dorinţa de a fi dezagreabil.

— Nu te cunosc.

Ea pufni în rîs, o mică rafală în surdină, de parcă ar fi fost un lucru foarte amuzant, de parcă atitudinea lui ar fi fost de-a dreptul ridicolă.

— Ba cred că mă cunoşti, dragul meu. Doar mă vezi aproape în fiecare zi de zece ani încoace. Sîntem căsătoriţi. Avem şi copii. Nu se poate să nu-ţi aduci aminte.

— Nu-mi aduc aminte de nimic.

Ea inspiră adînc şi clătină din cap, aruncînd o privire doctoriţei care, simţea el, sub masca grijii medicale, îi împărtăşea repulsia crescîndă pentru nuanţa aceea de reproş, de imperativ moral. Femeia aceea era prea dornică să-şi stabilească dreptul de proprietate asupra lui. Trebuie mai întîi să ştii cine eşti ca să fii dispus să devii proprietatea cuiva. Simţea o dorinţă copleşitoare de a fi inviolabil. N-o putea împiedica să-l trateze ca pe un obiect, dar în nici un caz nu era un căţeluş care făcea frumos cînd voia ea. Mai bine să reintre în nimicul dinainte, în acel limb de linişte cenuşie, ticăitoare. Îşi lăsă pleoapele să cadă, dar aproape numaidecît auzi iar vocea doctoriţei.

— Aş vrea să încep tratamentul preliminar chiar acum, doamnă Green.

— Da, sigur.

Surprinse faţa-de-nevastă aruncînd un zîmbet plin de subînţelesuri pe deasupra patului, aşa, ca între femei.

— E o adevărată uşurare să ştiu că se află pe mîini aşa de bune.

Tăcu, apoi adăugă:

— Mă anunţaţi imediat dacă...

— Imediat, fiţi fără grijă. Dezorientarea asta e absolut normală la început.

Femeia, pretinsa lui nevastă, se uită în jos la el, încă neconvinsă, cu o privire tacit acuzatoare. Îşi dădea seama – dar cu iritare, nicidecum cu simpatie – că e nervoasă şi încurcată, neavînd nici o reţetă pentru astfel de situaţii.

— Vin să te văd şi mîine, Miles.

El tăcea.

— Te rog, încearcă s-o ajuţi pe doamna doctor. Totul o să fie bine pînă la urmă. Copiilor le este dor de tine.

Şi făcu o ultimă încercare:

— Jane? Tom? David?

Vocea îi era aproape rugătoare, de parcă ar fi vorbit despre nişte note de plată încă neachitate – extravaganţe de demult – şi nu despre nişte copii. Respirînd precipitat, se aplecă şi-i dădu un sărut scurt pe gură. „Aici îmi înfig steagul. Acest teritoriu îmi aparţine.“

Nu se uită după ea cum iese, ci rămase privind în tavan, cu braţele de-a lungul trupului, sub cuvertură. Cele două femei se opriseră în uşă, vorbind în şoaptă, nevăzute. Sedative, pană de curent. Anestezie. Operaţie. Îşi mişcă picioarele, pipăindu-şi coapsele. Piele goală. Pipăi mai sus. Piele goală. Se auzi o uşă închizîndu-se şi doctoriţa era din nou lîngă el. Se întinse şi apăsă pe butonul unei sonerii, apoi îl privi o clipă cercetător.

— Trebuie să înţelegi că şi pentru ei e un şoc. Oamenii nu-şi dau seama în ce măsură faptul de a fi recunoscuţi de ceilalţi este pentru ei o dovadă că există. Cînd ajung în asemenea situaţii, îi apucă frica. Se simt în nesiguranţă. Am dreptate?

— N-am nimic pe mine.

Ea zîmbi, uşor amuzată de acest non sequitur sau poate mai degrabă de faptul că pierderea veşmintelor putea fi un şoc mai grav decît pierderea memoriei.

— Da’ nici n-aveţi nevoie de nimic. E foarte cald aici. Chiar prea cald.

Îi arătă halatul alb cu care era îmbrăcată.

— N-am nimic pe dedesubt. Au pus termostatul la o temperatură atît de mare că ne plîngem cu toţii de căldură. Şi n-avem nici ferestre.

Tăcu, apoi îl întrebă:

— Ştiţi ce-i aia un termostat?

— Oarecum.

Ridicîndu-şi puţin capul, privi pentru prima dată în jurul lui. Într-adevăr, nu existau ferestre, iar mobilierul era foarte sumar: doar o măsuţă şi un scaun în colţul din stînga al camerei. Pereţii erau gri şi capitonaţi, ca şi tavanul boltit. Chiar şi uşa din faţa lui era capitonată. Numai podeaua fusese cruţată, parcă din intenţia de a înviora puţin monotonia din jur: era acoperită cu o mochetă de un roz stins, ca pielea, nuanţă pe care odinioară pictorii o numeau roz vechi. Izolare, încăpere capitonată, închisoare – legătura îi scăpa, dar căută privirea doctoriţei, care ghici, probabil, ceea ce el nu putea exprima în cuvinte.

— Ca să fie linişte. Ultima modă: izolare acustică. O să vă mutăm de îndată ce vă veţi simţi mai bine.

— Ceas.

— Da.

I-l arătă. Era atîrnat pe peretele din spatele lui, aproape de colţul din stînga: un ceas elveţian, cu cuc, înfiorător de împopoţonat, cu un pinion alpin şi o mică armată de siluete obscure, ţărani, vaci, buciume, flori-de-colţ şi Dumnezeu mai ştie ce altceva, încrustate pe fiecare petic disponibil de lemn maroniu.

— Ne-a fost lăsat de un pacient. Un domn irlandez. Ne-am gîndit că umanizează puţin atmosfera.

— E groaznic.

— N-o să vă deranjeze. I-am deconectat soneria. Nu mai face „cucu“.

El rămase cu ochii pironiţi la ceasornicul acela hidos. Faţada aceea demenţial de încărcată, de care atîrnau intestinele lanţurilor şi greutăţilor, îl tulbura, căci reprezenta ceva ce îl înspăimînta, nu ştia nici el ce. Era o anomalie, un memento absurd a tot ceea ce uitase.

— Şi s-a făcut bine?

— Era un caz complicat, aş zice.

Se întoarse s-o privească.

— Nu s-a făcut bine?

— O să vă povestesc cînd vă veţi simţi mai bine.

El rumegă puţin această declaraţie.

— Să nu-mi spuneţi că asta e o...

— Ce anume?

— La nebuni?

— Dumnezeule, nu! Sînteţi tot atît de sănătos la minte ca şi mine, poate chiar mai sănătos.

Se aşezase pe marginea patului, cu braţele încrucişate pe piept şi uşor întoarsă spre el, aşteptînd să-i răspundă cineva la apelul soneriei. În buzunarul halatului avea prinse două pixuri şi un termometru. Părul negru îi era strîns auster la ceafă şi, deşi era nefardată, chipul ei avea un fel de eleganţă clasică, ceva mediteranean. Avea o piele foarte luminoasă, dar era o paloare caldă. Poate avea sînge italian. Nu că nu ar fi avut maniere englezeşti perfecte, rezultat evident al unei bune educaţii, primite poate într-o familie distinsă. Era genul de fată inteligentă care preferase o meserie serioasă unei vieţi tihnite. Se întrebă dacă nu cumva ar fi putut fi evreică, vlăstarul uneia din acele familii aristocratice care îmbinaseră întotdeauna avuţia cu erudiţia şi cu munca în slujba comunităţii. Apoi se întrebă cum de mai e în stare să se întrebe atîta. Ea întinse mîna şi-l bătu uşurel pe braţ ca să-l liniştească.

— O să vă înzdrăveniţi. Am văzut cazuri şi mai rele.

— Parc-am dat în mintea copiilor.

— Ştiu. E posibil ca tratamentul să nu aibă efect imediat. Trebuie să avem răbdare amîndoi.

Zîmbindu-i, se ridică, apăsă iar pe sonerie, apoi îşi reluă locul pe pat.

— Unde sîntem?

— La Central.

Îl privea cu atenţie. El făcu din cap că nu ştie. Ea se uită în jos, fără să spună nimic, apoi îi aruncă una din privirile ei grăbite şi întrebătoare.

— Treaba mea e să vă pun memoria iar în funcţiune. Ia căutaţi puţin. Toată lumea cunoaşte Centralul.

El căuta, dar avea sentimentul ciudat că e o pierdere de vreme şi, în acelaşi timp, că ar fi mai înţelept să nu încerce. În fond, în afară de şocul de la început, nu era chiar aşa dezagreabil să se simtă total rupt de ceea ce era sau de ceea ce ar fi putut fi; să nu fie nevoit să facă nimic, să se simtă eliberat de o povară a cărei natură o uitase, dar pe care o deducea din însăşi absenţa ei – o greutate niciodată percepută, dar iată că spinarea lui mentală se simţea uşurată. Mai presus de orice altceva, era liniştea pe care o resimţea la gîndul că se află în mîinile şi în grija acestei tinere femei calme şi competente. Un bust şi un gît delicat se iveau din decolteul discret al halatului alb.

— Aş vrea să-mi văd faţa.

— Deocamdată eu sînt oglinda dumneavoastră.

El o privi, dar nu văzu nimic distinct.

— Am avut un accident?

Ea îşi luă un aer grav.

— Mi-e teamă că da. V-aţi transformat într-o broască rîioasă.

Treptat, ceva în privirea ei îi dădu să înţeleagă că glumeşte ca să-i alunge temerile. Zîmbi obosit.

— Aşa mai merge, spuse ea.

— Ştiţi cine... ce eram înainte?

— „Cine sînt“.

— Da, „sînt“.

— Da.

El aşteptă continuarea, dar ea îl privea în tăcere. Alt test.

— Nu vreţi să-mi spuneţi.

— Păi, o să-mi spuneţi dumneavoastră. Curînd.

El tăcu o vreme.

— Presupun că sînteţi...

— Ce anume?

— Cum să spun? Canapele...

— Psihiatru?

— Aşa.

— Sînt neurolog. Disfuncţii ale creierului. Specialitatea mnemonologie.

— Asta ce-i?

— Cum funcţionează memoria.

— Sau cum nu funcţionează.

— Uneori. Temporar.

Părul îi era prins la ceafă cu o panglică de batic, singura tuşă feminină din vestimentaţia ei. Cele două capete ale baticului aveau un imprimeu cu trandafiri mici alternînd cu frunze elipsoidale, negru pe alb.

— Nu ştiu cum vă cheamă.

Cum stătea aşezată pe marginea patului, se întoarse spre el, strecurîndu-şi arătătorul sub reverul stîng al halatului. Acolo era prinsă o mică insignă de plastic cu numele: Dr. A. DELFIE. Apoi, ca şi cum dezvăluirea acelui mărunt detaliu birocratic legat de persoana ei ar fi fost un gest ce ieşea din cadrul strict clinic, se ridică de pe pat.

— Pe unde-o fi umblînd sora?

Se îndreptă spre uşă, o deschise şi privi în jur – după toate aparenţele, în zadar, căci, întorcîndu-se lîngă patul bolnavului, apăsă iar pe sonerie, de data asta lung şi insistent. Se uită în jos, spre el, cu buzele strînse, ca pentru a-l face să înţeleagă că nu el e de vină pentru iritarea ei.

— De cînd sînt aici?

— Doar de cîteva pagini.

— Pagini?

Ea îşi încrucişă braţele pe piept şi în privirea ei cercetătoare se citea aceeaşi umbră interogativă.

— Dar cum ar fi trebuit să spun?

— Zile?

Ea îi zîmbi ceva mai deschis.

— Bun.

— De ce-aţi spus pagini?

— Suferiţi de o pierdere a identităţii, domnule Green. Sînt nevoită să verific cum staţi cu simţul realităţii în general. Pare să fie în regulă.

— Parcă mi-aş fi pierdut bagajele.

— Mai bine bagajele decît capul, cum se spune.

El se uită fix în tavan, luptîndu-se din răsputeri să-şi recucerească un trecut, un loc, un scop.

— Cred că încerc să fug de ceva.

— Poate. În fond, de-asta sîntem aici. Ca să vă ajutăm să faceţi săpături şi să vă regăsiţi trecutul.

Îi atinse umărul gol.

— Dar acum v-aş ruga să nu vă mai faceţi griji. Relaxaţi-vă.

Doctoriţa se îndreptă din nou spre uşă. Dincolo nu se zărea nimic. Era o întunecime stranie. El rămăsese cu privirea pierdută în tavanul boltit şi capitonat, cu pădurea aceea de mici păstăi suspendate, fiecare cu cîte un nasture în vîrf. În ciuda culorii cenuşii, semănau cu nişte sîni feciorelnici, un baldachin de muguri cu sfîrc. Ar fi vrut să-i spună şi doctoriţei, dar ea rămăsese în prag, aşteptînd, şi apoi intuiţia îi sugera că nu-i putea spune aşa ceva unei doctoriţe. Era ceva prea personal, prea fantezist, şi putea s-o jignească.

Într-un tîrziu, doctoriţa se întoarse. Cineva intră repede în urma ei: era o soră tînără, de origine antileză, cu bonetă albă, faţă cafenie şi uniformă apretată, alb cu albastru. Într-o mînă ţinea un cilindru roşu: un sul de muşama. Îşi rostogoli albul ochilor către doctoriţă:

— A venit surioara. Ca să mai schimbăm puţin.

Doctoriţa dădu din cap cu resemnare, apoi se uită spre el şi-i spuse:

— Dînsa este sora Cory.

— E o plăcere să vă avem printre noi, domnule Green.

El îi răspunse cu o strîmbătură jenată:

— Scuze.

— Fără scuze. Altfel primiţi bătaie.

Drăguţă fată. Umor, severitate jovială. Printr-o rară coincidenţă a genelor rasiale – altfel foarte diferite, fireşte –, avea ochii de aceeaşi culoare cu ai doctoriţei.

— Închide uşa, te rog, soră. Vreau să încep tratamentul preliminar.

— Desigur.

Doctoriţa Delfie îşi încrucişă iar braţele, poză pentru care avea în mod evident o adevărată predilecţie. Privirea pe care o cobora spre el păru pentru o clipă cercetător-gînditoare, de parcă nu s-ar fi putut hotărî asupra tratamentului, de parcă n-ar fi văzut în el o persoană, ci o problemă. Dar apoi îi aruncă un zîmbet scurt.

— Nu doare. Mulţi pacienţi găsesc tratamentul preliminar plăcut şi relaxant.

Se uită spre soră, care se apropiase de cealaltă latură a patului.

— Gata?

Se aplecară amîndouă şi, cu îndemînarea obişnuinţei, ridicară uşor salteaua, întîi pe o parte, apoi pe cealaltă. Cuvertura astfel eliberată fu împăturită într-o succesiune de mişcări rapide pînă către picioarele patului. El încercă să se ridice în capul oaselor. Dar, dintr-un pas, cele două femei ajunseră în spatele lui şi-l împinseră cu o fermitate blîndă înapoi în pat.

Doctoriţa Delfie îi spuse:

— Staţi liniştit. Exact aşa cum sînteţi acum.

Vorbea calm, dar mult mai repede decît înainte. Îi ghicise şi jena.

— Omule, sînt doctoriţă, ea e infirmieră. Toată ziua avem sub ochi trupuri goale de bărbaţi.

— Da.

Apoi adăugă:

— Scuze.

— Aşa. Acum o să punem o muşama sub dumneavoastră. Întoarceţi-vă spre mine.

El se întoarse şi simţi cum sora îi lipeşte muşamaua de spinare.

— Aşa, acum pe partea cealaltă. Acum treceţi deasupra muşamalei. Aşa. Bun. Pe spate iar.

El se uita fix la tavanul capitonat. Cele două femei netezeau muşamaua sub el.

— Acum ridicaţi braţele şi duceţi mîinile la ceafă. Chiar aşa. Bun. Acum închideţi ochii. Aş vrea să vă relaxaţi. Vă aflaţi în spitalul cu cele mai bune rezultate din Europa în tratamentul bolii de care suferiţi. Nu mai sînteţi pierdut, sînteţi deja în curs de vindecare. Relaxaţi-vă toţi muşchii. Şi mintea. Totul o să fie bine.

Urmă o pauză.

— Acum o să verificăm cîteva reacţii nervoase. Trebuie să staţi foarte liniştit.

— Da.

Îşi ţinea ochii închişi, docil. Au urmat cîteva clipe de tăcere – numai ceasul ticăia –, după care doctoriţa spuse:

— Gata, soră.

Două mîini îi atinseră uşurel braţele îndoite pe pernă, coborînd apoi spre subsuoară şi mai jos, pe cele două laturi ale corpului. I se opriră pe şolduri, apăsînd.

— E bine, domnule Green? Am mîinile suficient de calde?

— Da, mulţumesc.

Sora îşi retrase mîinile, dar numai pentru o clipă. Una din ele îi ridică grijulie penisul moale, iar degetele celeilalte mîini îi cuprinseră testiculele, masîndu-le uşor. Deschise ochii, alarmat. Doctoriţa se aplecă spre el:

— Centrul nervos al memoriei din creier este strîns asociat cu cel care controlează activitatea gonadică. Trebuie să verificăm dacă aceasta din urmă funcţionează normal. E o procedură de rutină. Nu aveţi de ce să fiţi jenat. Acum, vă rog, închideţi ochii la loc.