Mike Horn, Latitude zéro. 40 000 km pour partir à la recontre du monde

Copyright © XO Éditions, Paris, 2001

All rights reserved

© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8118-1

ISBN PDF: 978-973-46-8119-8

ISBN print: 978-973-46-8005-4

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIKE HORN, născut în 1966 la Johannesburg, părăseşte Africa de Sud în 1990 şi se stabileşte în Elveţia. Lucrează mai întâi ca instructor de schi şi ca ghid de rafting şi canyoning, apoi se consacră explorărilor şi aventurii. Printre altele, a coborât Amazonul înot, a făcut singur ocolul lumii pe la Ecuator, a parcurs Cercul Polar de Nord şi a ajuns la Polul Nord pe schiuri în timpul nopţii polare. Alte cărţi publicate: Conquering the Impossible: My 12.000 Mile Journey Around the Arctic Circle (2005), Objectif: Pôle Nord de nuit (2007), Aventurier de l’extrême (2016), Antarctique, le rêve d’une vie (2018).

Prolog

Iunie 2001

Timpul s-a contractat. A devenit compact. Cele 17 luni ale expediţiei „Latitudine zero” s-au transformat treptat în memoria mea într-un fel de clipă unică, de o intensitate stupefiantă, în care am trăit aproape simultan tot ce se poate trăi. Am văzut copii născându-se şi oameni murind. Am cunoscut pe ocean calmul absolut, furtuna şi uraganul. Am traversat deşerturi, lacuri, mlaştini, jungle... Am mers de-a lungul fluviilor şi am escaladat munţi. Am avut parte de pace şi am trăit războiul. Am râs din tot sufletul şi am plâns în hohote. Am simţit bucuria, decepţia, tristeţea, teama de moarte, euforia şi disperarea.

Este sigur că am avut noroc să mă întorc viu. Dar, pentru mine, nenorocul nu există. Lucrurile se întâmplă, atâta tot. Cine dintre noi poate să spună dacă e noroc sau ghinion? Deoarece am fost crescut cu credinţă în Dumnezeu şi consider că el ne-a creat, pe noi şi tot restul, cred şi în acea „prezenţă” din momentul potrivit, în acel „cineva” care decide uneori să ne dea o mână de ajutor exact în clipa în care avem nevoie cel mai mult.

Această expediţie a fost un fel de vis din care m-am dezmeticit într-o zi la Libreville, aşa cum te trezeşti în patul în care ai adormit. Toate chipurile prezente la mica petrecere dată înaintea plecării mele îmi erau încă întipărite în memorie. Lipsea la apel doar ambasadorul italian, decedat în timpul călătoriei mele.

Probabil dormisem mult, căci totul se schimbase în timpul „somnului” meu: telefoanele mobile, maşinile...

Deoarece nu mai aveam nicio ţintă, trebuia să-mi creez pe dată una. Următoarea aventură avea să fie să redevin soţ pentru soţia mea, tată pentru fiicele mele. Unul adevărat de data asta. Unul dintre aceia care se întorc seara acasă...

N-am să uit niciodată că „Latitudine zero” a fost şi – ba chiar mai ales – o aventură colectivă. Mă gândesc în fiecare zi la cei şi la cele care m-au ajutat, înainte şi în cursul expediţiei, la cei şi la cele pe care i-am întâlnit, cu care m-am împrietenit pe drum şi care m-au învăţat fiecare câte ceva. Nu-i uit nici pe cei apropiaţi şi mai puţin apropiaţi care au străbătut distanţe mari ca să vină să mă susţină cu încurajările şi afecţiunea lor... Toţi aceşti bărbaţi şi toate aceste femei, fără care n-aş fi putut să fac nimic, reprezintă pentru mine o adevărată comoară umană. Poate cel mai frumos ţinut prin care am trecut.

Mulţumită lor, încă mi se întâmplă să visez noaptea că mă aflu pe ambarcaţiunea mea şi că pânzele pocnesc în vântul Pacificului sau că înaintez, asemenea primului om, prin paradisul verde al junglei.

I

Şase scoici

Libreville, 2 iunie 1999

Capitala Gabonului este situată pe ţărmul Oceanului Atlantic, la gura fluviului Gabon. A fost de-ajuns s-o traversez cu ambarcaţiunea mea şi să fac câţiva kilometri spre sud ca să ajung în faţa unei plaje lungi şi înguste, mărginite de pădurea tropicală. Această fâşie de nisip, lată de numai cinci-şase metri, este traversată de o linie invizibilă: Ecuatorul. Este punctul meu de pornire. Firul meu roşu. Cel care mă va călăuzi începând de azi într-o aventură pe care nimeni n-a mai încercat-o vreodată.

Principiul e simplu: voi urma această linie depărtându-mă cât mai puţin posibil de ea (îmi acord „o marjă” de 40 km la nord şi la sud), până voi reveni în punctul de pornire.

Simplu, dar, într-un fel, ilogic, deoarece înseamnă să merg drept înainte întorcându-mă totodată cu spatele la ţinta mea. Cel puţin, în primii 20.000 km (să reamintim că circumferinţa Pământului este de 40.000 km). Aşadar, ţinta se va afla în faţa mea doar în ultimii 20.000 km.

Mă găsesc în situaţia unui om care ar ieşi din casă pe uşa principală, ar merge drept înainte, fără să facă cumva cale întoarsă, şi ar intra din nou în locuinţă pe uşa din spate...

Acest lucru este posibil doar fiindcă Pământul e rotund. Avem informaţia asta de câteva secole. Mă pregătesc s-o verific.

Pe plajă, o bornă indică trecerea Ecuatorului. Militarii francezi m-au ajutat să-l survolez cu elicopterul, dar ştiu, mulţumită GPS-ului (Global Positioning System), că locul exact se găseşte de fapt vreo 40 m mai la nord de acea bornă: în acel punct precis, ecranul aparatului meu (care seamănă cu un telefon mobil mare) indică latitudinea 0,00 (0 grade, 0 minute, 0 secunde).

De acolo voi porni curând.

După-amiaza e cenuşie, udată de o ploaie măruntă şi călduţă, învăluită de o ceaţă care micşorează plaja, şterge contururile tuturor lucrurilor şi face oceanul să fumege precum ceaunul unui vrăjitor. Nu e tocmai o vreme ideală să te lansezi în traversarea Atlanticului. Un an întreg, cât a durat pregătirea expediţiei, am visat în fiecare zi această clipă. Îmi imaginam un soare strălucitor şi unde albastre care m-ar fi invitat la călătorie... Dar, în această zi de 2 iunie 1999, orizontul e încărcat de nori şi Atlanticul se umflă de valuri cenuşii şi ameninţătoare.

Acele valuri care se rostogolesc pe plajă mă obligă să-mi ancorez ambarcaţiunea în larg, dincolo de punctul lor de formare, apoi să înot până la plajă, ca să plec de acolo înapoi, tot înot, spre a ajunge iar la ambarcaţiune. Altfel, ocolul lumii făcut de mine n-ar fi complet, i-ar lipsi câteva sute de metri. S-ar putea să pară nesemnificativ în comparaţie cu cei 40.000 km care mă aşteaptă, dar nu vreau să trişez nici măcar cu atât de puţin. Performanţa, dacă o voi reuşi, nu va avea valoare în ochii mei decât cu respectarea absolută a acestei exigenţe.

Două vedete rapide sunt ancorate în dreptul ambarcaţiunii mele. La bord se află soţia mea, Cathy, şi membrii echipei. O echipă foarte redusă, formată doar din cinci persoane.

Primul e fratele meu, Martin Horn, care răspunde de toată logistica, de transportul ambarcaţiunii de la un ocean la altul, al bicicletei mele de teren, al echipamentului meu de alpinist etc. Căci va trebui să traversez oceane, jungle şi deşerturi, să mă deplasez de-a lungul fluviilor, să merg pe drumuri, să escaladez munţi... Martin are 28 de ani (cu cinci ani mai puţin decât mine). Avea doar 13 ani când tatăl nostru a murit şi am fost mult timp ca un tată pentru el. Dar, începând de astăzi, eu voi depinde de Martin, de spiritul lui organizatoric înnăscut şi de capacitatea lui de a se descurca în orice situaţie.

Claude-Alain Gailland este un muntean şi un alpinist experimentat, originar din Verbier, Elveţia. Ne cunoaştem de mult. Acum trei ani, ne-am căţărat împreună pe înălţimile de unde izvorăşte Amazonul şi m-a însoţit apoi când am coborât înot cei 7.000 km ai acestui mare fluviu. Îl va ajuta pe Martin, dar, mai ales, va pregăti taberele de bază, va recruta călăuze, va aduna materialul potrivit şi mă va ajuta la escaladarea celor două piscuri de aproape 6.000 m – Cayambe, din Ecuador, şi muntele Kenya – care fac parte din traseul meu. Am încredere în el. E un om onest. Nu vine pentru bani (nici n-am bani să-i dau), ci pentru că e îndrăgostit de performanţă şi crede în mine.

Verişoara mea Alma mi-a creat site-ul (www.mikehorn.com) şi se ocupă de întreţinerea lui. Mâine se va întoarce la Johannesburg – oraşul în care m-am născut şi am crescut –, de unde va ţine site-ul la zi cu informaţiile transmise de Cathy.

Sebastian Devenish, fotograful expediţiei, este un englez născut şi crescut în Elveţia. Acolo ne-am cunoscut, la Château-d’Oex, unde era instructor de schi înainte de a renunţa la această profesie pentru cea de fotograf. Pentru că nu-l pot plăti, i-am propus să împărţim câştigul din vânzarea fotografiilor... dacă reuşim să le vindem. Nu-l cunosc ca fotograf, ci ca om, şi asta e esenţial. Ştiu că e în stare să se descurce singur şi că nu va fi nevoie să-mi fac griji pentru el. În situaţia mea, asta e crucial.

Sean Wisedale, alt sud-african, este cameraman-regizor al expediţiei mele. Îl cunosc de când m-a însoţit pe Amazon. El şi Sebastian vor lucra şi vor călători împreună de fiecare dată când Cathy, la instrucţiunile mele, îi va trimite la întâlnirile pe care le voi fixa. Îi va suna în Elveţia sau în Africa de Sud, le va furniza biletele de avion şi itinerarele ce trebuie urmate, în funcţie de punctele lor de plecare.

Totul, evident, cu inevitabilele modificări de ultim moment cauzate de întârzierile mele sau de schimbarea rutei. Toate acestea vor cere din partea lor o disponibilitate totală. Dar ştiu că pentru asta, ca şi pentru restul, pot să contez pe ei.

Chiar dacă fiecare membru al echipei mele are rolul lui specific, nu e exclus ca, ocazional, să trebuiască să lase deoparte propria specialitate şi să se ajute între ei. Formează o adevărată echipă tocmai pentru că sunt toţi capabili să funcţioneze şi împreună, şi separat.

Câţiva reprezentanţi ai principalilor mei sponsori, Sector şi Opel, sunt şi ei prezenţi. Susţinerea lor nu este doar financiară, căci mi-au devenit prieteni şi, în această calitate, suporteri valoroşi.

Acum nouă zile, pe 23 mai, am venit cu toţii cu acelaşi zbor Geneva-Libreville, cu escală la Paris. O călătorie fără probleme, dar neliniştitoare pentru mine. Vor fi respectate orarele? Materialul va ieşi intact din cala avionului? Ambarcaţiunea, venită cu cargobotul de la Miami, a avut ceva de suferit pe lungul său traseu în container? O mare prea agitată mă va împiedica oare să plec?

Ajunşi într-o zi de duminică, am început cu inventarul şi verificarea stării echipamentului. Apoi am scos ambarcaţiunea din container – sosise în aceeaşi zi cu noi – ca s-o examinăm amănunţit şi să-i asamblăm diferitele elemente: braţele şi flotoarele (e un trimaran), catargul vertical, catargul orizontal, plasele, panourile solare fixate de o parte şi de alta a pupei... În fine, la gura de vărsare a fluviului, am testat buna funcţionare a ansamblului şi mai ales a velelor. J.P. Baudet, venit din SUA cu această ocazie, este un inventator elveţian care a creat pentru mine vele „3DL”, un model nou din kelvar care nu se deformează. A venit să le încerce împreună cu mine, pentru că n-am avut timp s-o facem înainte. Aşadar, am folosit pentru prima oară instrumentele de precizie de care avea să depindă viaţa mea doar cu câteva zile înainte de plecare. Poate părea incredibil, dar motivele acestei situaţii erau şi mai şi...

În fiecare noapte, ca să nu ni se fure echipamentul din ambarcaţiune sau chiar ambarcaţiunea, am dormit în ea pe rând, eu şi Cathy, apoi Martin, apoi Claude-Alain... în timp ce un hotel de patru stele ne aştepta la doi paşi.

După zile întregi de muncă consacrate ultimelor pregătiri, botezul ambarcaţiunii mele a avut loc acum trei zile, pe peluza de la Yacht Club din Libreville, în cursul unei ceremonii foarte oficiale şi foarte călduroase totodată. Ambasadorul italian (naţionalitatea sponsorului meu Sector), ambasadorul elveţian, ambasadorul sud-african, ambasadorul Franţei (militarii francezi m-au ajutat să scot ambarcaţiunea din vama de la Libreville fără să dau şpagă), precum şi câţiva reprezentanţi ai guvernului gabonez au venit să asiste la lansarea trimaranului Latitudine zero. Bineînţeles, erau acolo şi toţi prietenii, dar şi numeroşi membri ai familiei mele, veniţi de la Johannesburg.

Îmi amintesc fiecare chip în parte, ultimele pe care le-am văzut înainte de plecare. Mi le-am întipărit în memorie în cursul acelei mici garden-party, zicându-i în gând fiecăruia: „O să vă revăd peste 17 luni”. Nu m-am gândit niciun moment că destinul ar fi putut să hotărască altfel.

În momentul lansării la apă „oficiale” a trimaranului, am intrat brusc în realitatea acelei expediţii. Şi am devenit conştient că tot ce trăisem înainte nu fusese decât un fel de vis lung... În acel moment, toţi acei oameni se uitau la mine, mă fixau cu privirea, vrând parcă să-mi spună: „Acum e rândul tău”.

Alexandra Landolt, soţia prietenului meu Marc-Édouard Landolt, e naşa ambarcaţiunii mele. Ea a spart sticla de şampanie de suprastructura metalică a trimaranului. A avut nevoie de trei încercări. Cei mai mulţi marinari ar fi considerat asta semn rău. Eu, întotdeauna optimist (şi poate şi pentru că nu sunt chiar marinar), am văzut în asta simbolul provocării mele: trei lovituri, trei coci, trei oceane de traversat. Un fel de binecuvântare triplă...

Ieri, Bruce, un prieten sud-african priceput la informatică, a vrut să-mi instaleze computerul, telefonul prin satelit şi să le lege la panourile solare. Dar a inversat legăturile la bornele plus şi minus şi mi-a ars telefonul Immarsat cu 24 de ore înainte de plecare...

Colac peste pupăză, ambarcaţiunea s-a ciocnit la gura fluviului de un trunchi de copac scufundat, care nu se vedea sub apă. Rezultatul: „mâneca” derivorului retractabil s-a rupt şi apa se infiltra în cabină. Nimic catastrofal, dar ar fi de-ajuns încă o izbitură pentru ca ambarcaţiunea să se dezintegreze. Din fericire, Jean, un francez pe care nici măcar nu-l cunoşteam şi care are un mic şantier naval în apropiere, s-a oferit să mă ajute. Ambarcaţiunea a fost dusă în docul uscat. Stratul din fibră de sticlă al cocii a fost refăcut şi mâneca sudată la loc într-o noapte. Dimineaţa era ca nou. Când l-am întrebat cât îi datorez, Jean mi-a răspuns:

— Nimic. E modesta mea contribuţie la „Latitudine zero”.

Stau atât de bine cu moralul, încât puţin îmi pasă dacă am sau nu telefon prin satelit în stare de funcţionare sau infiltraţii în cocă. Sunt aşa de dinamic, atât de motivat, încât am impresia că nimic nu mă poate opri, că nicio forţă din lume nu mă poate împiedica să reuşesc. Niciodată în viaţă nu m-am implicat totalmente în ceva ca acum. Cu mult înainte de a mă afla aici, îmi ziceam că, dacă voi ajunge până la Libreville şi îmi voi găsi ambarcaţiunea intactă, voi pleca orice s-ar întâmpla. Şi că voi reuşi.

15:30. Plonjez. Claude-Alain, Martin, Sean şi Cathy mă însoţesc. Purtaţi de valuri, ajungem la plajă în câteva minute.

Mă depărtez puţin de ceilalţi, mă las în genunchi pe nisip şi îl scormonesc cu vârful degetelor. Scot şase scoici mici, pe care le leg cu grijă într-un pătrat de pânză. Fiecare dintre ele reprezintă o etapă a itinerarului meu: Atlanticul, America de Sud, Oceanul Pacific, Indonezia, Oceanul Indian şi Africa. Promit că, odată ajuns la capătul lungului meu drum, adică aici, voi pune înapoi aceste scoici exact în locul în care le-am găsit.

Ca să fiu sigur că voi recunoaşte punctul precis, trasez un semn pe sol şi fac o crestătură în trunchiul unui copac, puţin mai în spate, la limita dintre plajă şi pădure.

E ora 16:00 când, pentru a doua oară în această zi, mă arunc în apă, urmat de soţie, frate şi cei doi prieteni. Facem traseul invers, luând valurile în piept, şi durează mai mult. La bordul trimaranului Latitudine zero, vărul meu Michael încă se străduieşte să facă să funcţioneze e-mailul, telefonul prin satelit etc. Nimic nu merge, dar asta n-are nicio importanţă. Or funcţiona ele până la urmă. Şi chiar dacă nu... asta n-o să mă oprească.

În cele din urmă, Michael dă de cap aparatelor de ultimă generaţie şi se alătură celorlalţi la bordul uneia dintre cele două bărci cu motor.

Ridic ancora, înalţ focul şi pânza principală, care se umflă imediat în vânt.

Plec.

Cele două bărci cu motor mă urmează un timp. Schimb cu Cathy priviri şi semne... Am stabilit să ne revedem în diferite etape ale itinerarului meu. Prima întâlnire va avea loc peste o lună la Macapá, pe coasta de est a Braziliei. Fiicele noastre, Annika şi Jessica, vor fi şi ele acolo. Între timp, şi în tot restul periplului meu, voi comunica des cu Cathy. Nu e doar soţia mea şi primul meu suporter, ci şi primul membru al echipei. Ei îi voi aduce la cunoştinţă nevoile mele în materie de echipamente de salvare ca să le transmită persoanelor cu această responsabilitate. Ea se va ocupa, cum a făcut şi până acum, de problemele administrative (vize, autorizaţii, permise de trecere etc.). Ea le va transmite veşti despre mine sponsorilor, va trimite fotografii la presă după ce le va transfera pe CD-uri, îi va comunica unui medic simptomele eventualelor mele boli şi îmi va transmite „reţeta” (am o provizie de medicamente); ea îi va suna pe „Seb” şi Sean ca să-i trimită la întâlnirea cu mine, în locurile pe care i le voi indica, şi tot ea mă va anunţa prin e-mail sau telefon prin satelit dacă va afla că mă ameninţă un pericol climatic sau de altă natură. Cathy este vatra mea, casa mea, persoana în care am cea mai mare încredere. Mă simt liniştit la gândul că totul trece pe la ea...

Dar, în ciuda acestei organizări, mi se pot întâmpla multe lucruri pe drum... Am estimat această aventură la circa 17 luni, dacă totul merge aproape bine. În caz contrar, ar putea să dureze mult mai mult. Nu e exclus nici să nu mă mai întorc deloc. Ştiu. Cathy ştie şi ea. Dar n-am vorbit niciodată despre această eventualitate. De altfel, nu m-am gândit nicio secundă la posibilitatea unui eşec, cu atât mai puţin a unui sfârşit fatal. Plec ca să reuşesc şi voi reuşi. Secretul e să ai un mental sută la sută pozitiv. Asta e cheia tuturor victoriilor.

16:30. Cele două ambarcaţiuni „urmăritoare” fac cale-ntoarsă. Se lasă seara. La ora 18:00 e întuneric beznă şi, din motive de securitate, nu e recomandabil să te afli în larg la căderea nopţii prin aceste locuri.

Prietenii îşi flutură braţele. Le răspund. Şi apoi, foarte repede, ei dispar şi eu rămân singur.

Singur în faţa a 5.000 km de ocean.

Încă nu ştiu, dar emoţia pe care o simt exact în acest moment – un amestec de trac, angoasă şi exaltare – este mai puternică decât tot ce voi simţi mai apoi. De data asta, devin conştient pe deplin şi complet de singurătatea mea, cu tot ce are ea terifiant şi exaltant. Îmi dau seama că n-am mai fost niciodată singur până în acest moment. De un an, pregătirea acestei expediţii a însemnat minut de minut o muncă de echipă. Lucram la un proiect şi am ajuns să uit că proiectul... eram eu. În urmă cu 24 de ore, aveam încă mintea ocupată cu o serie de detalii: să găsesc un cablu de conectare pentru computer, să comand un nou telefon prin satelit, să verific dacă toate alimentele sunt la bord... Şi iată că a sosit momentul adevărului. Echipa s-a retras în culise şi a luat cu ea plasa de siguranţă. Lăsat de capul meu în imensitatea oceanului, sunt acum singura persoană din lume căreia pot să-i cer ajutorul.

Nu mi-e teamă, simt o uşurare enormă. Uşurat că sunt în sfârşit singur, uşurat că totul a mers aproape bine până aici...

Totuşi, nu sunt deloc sigur de mine. Echipamentul e ce trebuie, dar omul... Voi rezista oare? Voi reuşi? Deşi am consacrat un an întreg punerii la punct a expediţiei „Latitudine zero”, sunt conştient că totul e foarte nesigur. M-am pregătit, m-am antrenat... Dar cum să te antrenezi pentru ceva ce nu s-a mai făcut niciodată?

În cazul meu, singurul antrenament adevărat pentru ceea ce fac este aventura însăşi.

Îi trimit lui Cathy primul e-mail:

„Pentru mine, această expediţie a fost întâi doar imensa provocare de a-i da o formă şi a o pune pe roate. Am muncit zi şi noapte ca să ajung unde mă aflu acum: singur pe o ambarcaţiune care tocmai a părăsit Gabonul...”.

Îmi dau seama acum că ajunsesem să pierd din vedere acel ceva despre care era vorba cu adevărat. M-am implicat atât de mult în pregătire, încât nu mai aveam timp să gândesc. Rezultatul: am ajuns să... „uit” că va trebui chiar să fac ocolul lumii.

După o oră în care m-am ocupat de treburi tehnice, obligându-mă să mă gândesc la altceva, evidenţa mă pocneşte drept în faţă, ca un val uriaş.

„La naiba! Chiar am pornit să-l fac!”

Şi izbucnesc în lacrimi.

În gând, Cathy şi fetele încă sunt cu mine. Ştiu că, pentru a avea toate şansele de partea mea, va trebui să le „uit” – în orice caz, provizoriu – ca să fiu concentrat sută la sută la ce am de făcut. Va fi rezultatul unui efort mental început cu ceva timp în urmă. Un efort indispensabil.

Nu poţi, de azi pe mâine, să-ţi părăseşti soţia şi copiii ca să pleci să faci ocolul lumii. Când ai familie, e imposibil să ieşi dimineaţa pe uşă, ca şi cum ai pleca la birou, şi să zici: „Pe curând, scumpo, mă întorc peste un an şi jumătate”. Ca să ai cea mai mică şansă de succes într-o astfel de acţiune, ai nevoie de susţinerea necondiţionată şi fără rezerve a celor apropiaţi. Altfel, eşti reţinut, frânat, defavorizat, ca o echipă care joacă în huiduielile propriilor suporteri. Toţi sportivii ştiu cât de greu e să câştigi în astfel de condiţii.

De mai bine de o lună, m-am îndepărtat treptat de Cathy şi de fete. M-am distanţat de ele, aşa cum îţi anesteziezi pacientul înaintea unei operaţii. Eram mai puţin prezent, nu mai luam micul dejun cu ele, nu mă mai duceam să le iau de la şcoală pe Annika şi pe Jessica, mă străduiam uneori să lipsesc o zi, două şi astfel le-am obişnuit, într-un fel, cu absenţa mea. Şi eu m-am obişnuit cu a lor...

Ultima etapă a procesului: odată ajuns la Libreville, a fost nevoie „să părăsesc” mental confortul şi mâncarea bună de la hotelul Méridien ca să pot intra în existenţa spartană (termen indulgent) pe care o voi duce începând de azi. Am început să fac această tranziţie când am scos ambarcaţiunea din container. Şi ea s-a încheiat în momentul botezului oficial de la Yacht Club. Ajunsesem brusc într-o bulă. Altundeva. Ceilalţi mă priveau, îmi vorbeau, dar eu nu mai auzeam. Plecasem deja. Îmi doream deodată să fiu singur.

Oceanul îmi oferă o primă surpriză, destul de neplăcută: mă aşteptam cu naivitate să brăzdez lin apa, dar valurile mici o transformă parcă într-un drum plin de gropi. Coca se zdruncină cu şocuri zgomotoase care se succedă în ritm strâns, ca şi cum ar primi lovituri de pumn. Iar eu, o serie de palme neîntreruptă.

Acest ocean dificil, ostil din momentul plecării, îmi strecoară deodată în minte îndoiala. Ţinând cont de drumul pe care îl am de făcut, dacă începe aşa... Mă calmez foarte repede. Startul ăsta nu înseamnă nimic. Ştiu că voi trece şi prin situaţii mai rele. Totuşi, am redus riscurile în măsura posibilului calculând data plecării în funcţie de ciclurile sezoniere. Acasă, în bucătărie, cu hărţi maritime şi meteo, studiind vitezele şi traiectoriile vânturilor, navigând pe internet (cuvântul-cheie: „cicloane”) şi consultând – totuşi – câţiva specialişti, am avut nevoie de patru luni ca să stabilesc perioada anului în care trebuia să-mi încep călătoria şi punctul de pornire cel mai potrivit.

La sfârşitul tuturor acestor calcule (efectuate în principal după intuiţie) s-a dovedit că trebuia să încep traversarea Atlanticului cel mai târziu la începutul lunii iunie, ca să o termin înainte de sezonul uraganelor. Şi astfel, să traversez Brazilia înainte de sezonul ploilor, Pacificul înainte de sezonul cicloanelor etc. Dacă aş fi plecat în martie, de exemplu, aş fi ajuns în Oceanul Indian în perioada cea mai proastă, cea a musonului... Până la urmă, ştiind că perfecţiunea era imposibilă şi că, oricum, tot voi avea parte de timp urât, începutul lunii iunie s-a impus ca fiind alegerea cea mai puţin rea. Şi chiar şi aşa, condiţia era să respect termenul de 30 de zile pe care mi-l fixasem pentru traversarea Atlanticului, evaluându-mi viteza medie la 6 noduri (11 km/h), destul de rapid pentru ambarcaţiunea mea de 8 m.

Destul de rapid, mai ales pentru Ecuator, căci marea problemă este că, practic, e imposibil să ştii dinainte cu ce viteză vei naviga acolo. Din cauza rotaţiei Pământului, vânturile se formează exact la nord şi la sud de această linie. Fix pe Ecuator lipseşte deseori orice adiere de vânt. Marinarii, care evită cu grijă această zonă, o numesc „calm ecuatorial”. Te poate ţintui locului câteva săptămâni. Şi, în cazul unui velier, te poate chiar da înapoi din cauza curenţilor contrari. Pe de altă parte, în această regiune se nasc adesea cele mai năprasnice furtuni. Navigaţia este deci deosebit de anevoioasă, deoarece e foarte frustrantă sau foarte periculoasă. Ecuatorul îl traversezi, nu rămâi pe el... când ai mai multă înţelepciune decât mine. Totuşi, din cauza calendarului pe care mi l-am fixat, trebuie neapărat să înaintez. Şi, pentru asta, îmi rămân alizeele. Contez pe ele ca să dejoc „blestemul” Ecuatorului şi să reuşesc să traversez trei oceane.

Dar, mai presus de toate, contez pe ambarcaţiunea mea. Aşezat la pupa, între panourile solare, ţinând bine cârma cu o mână, o pun pe cealaltă pe bordajul alb şi neted, pe care-l mângâi cu afecţiune. De acum înainte, depindem unul de altul pe viaţă şi pe moarte, şi nu sunt vorbe în vânt. Sunt pur şi simplu fericit că ne găsim în sfârşit împreună, eu şi Latitudine zero. Când privesc orizontul, spre care soarele începe deja să coboare, nu mă pot împiedica să nu mă gândesc de cât hazard, de cât noroc, de câte minuni şi de câtă voinţă a fost nevoie doar pentru ca întâlnirea noastră să aibă loc azi, aici...

E aproape noapte când ajung împreună cu Cathy la cabana prietenului nostru Jean Troillet. Acest alpinist experimentat locuieşte aproape de noi – dar puţin mai sus –, într-un sătuc elveţian numit La Fouly. Ne-a invitat la cină împreună cu Marc-Édouard Landolt (zis Marco) şi cu soţia lui, Alexandra (zisă Alix), care se pare că sunt foarte dornici să mă cunoască. Familia lui Marc-Édouard Landolt are un laborator farmaceutic important, iar el, o bancă de afaceri. Marco este şi – sau mai ales, în ceea ce mă priveşte – un marinar amator, dar cu experienţă, proprietar al unui velier splendid din lemn de 20 m.

Poate să aibă vreo 50 de ani. E ridat, bronzat, afabil. Ne simpatizăm imediat. E pasionat de expediţia mea şi-mi pune o mulţime de întrebări. E curiozitatea bancherului mai puternică? Mă întreabă despre buget, vrea să ştie dacă am „acoperire” completă. Răspund că mai sunt câteva găuri, dar că o să reuşesc...

Seara se termină plăcut, fără să mai vorbim despre buget.

Adevărul m-ar fi obligat să-i spun că acele „găuri” din acoperirea mea sunt enorme. Sector, care mi-e alături de la expediţia de pe Amazon, şi Opel, care mi s-a alăturat mai târziu, mă susţin financiar pe o bază anuală fixă. E un ajutor preţios, care mi-a permis să încep pregătirea expediţiei, dar, cu cât mi-a rămas în prezent, nici nu poate fi vorba să cumpăr o ambarcaţiune. Nici măcar velele. Şi apoi, transportul ambarcaţiunii cu cargoul, de la locul de construcţie până în Africa, va costa şi el foarte mult. Când le-am solicitat reprezentanţilor grupului Sector să finanţeze în totalitate expediţia, mi-au răspuns că, din păcate, le este imposibil.

Am căutat aşadar alţi sponsori şi am găsit unul, transportatorul elveţian Kuehne & Nagel, care s-a oferit să-mi transporte gratuit ambarcaţiunea pe toată durata expediţiei.

Dar ambarcaţiunea e încă lipsă la apel. Şi mai sunt două luni până la plecare... Nici măcar n-o pot comanda la un şantier naval zicându-mi că voi găsi mai târziu cu ce să onorez nota de plată: se cere achitarea a 30% din preţ în momentul în care se face comanda.

A doua zi, mă aflu în faţa computerului şi trag salve de e-mailuri disperate în direcţia unor potenţiali sponsori. Cele două luni care au mai rămas constituie un răgaz minim pentru construirea ambarcaţiunii (trei săptămâni) şi expedierea ei la Libreville (o lună de transport cel puţin). Dacă nu găsesc chiar astăzi banii care îmi lipsesc, am pus cruce pe anul ăsta, expediţia „Latitudine zero” va fi amânată până în iunie 2000.

Optimismul meu, pe care îl credeam indestructibil, începe să se fisureze serios când, deodată, sună telefonul. E Marco Landolt.

— Mike, m-am gândit bine şi am hotărât să te ajut să astupi acele faimoase găuri, zice el. Cât îţi lipseşte?

Ezit, puţin jenat. Gaura cu pricina nu e o gaură, ci un crater. Asta e!

— Am nevoie de o ambarcaţiune.

— O ai. Ţi-o ofer.

Cad pur şi simplu de pe scaun. El şi soţia lui, Alexandra, fuseseră entuziasmaţi de ideea expediţiei „Latitudine zero”.

— Şi, de vreme ce n-o pot face eu însumi, vreau cel puţin să-l ajut pe cel care o va face!

Câteva zile mai târziu, iau avionul spre Los Angeles împreună cu prietenul meu Steve Ravussin, care e şi marinar, şi elveţian, cele două calităţi nefiind incompatibile. Direcţia San Diego, în extremitatea sudică a Californiei, la frontiera cu Mexicul. Acolo ne aşteaptă J.P. Baudet (omul cu velele). Locuind în SUA, J.P. Baudet a auzit de o categorie de trimarane care ar putea să fie ce-mi trebuie. Şi se pare că San Diego este singurul loc din lume unde sunt fabricate. E cu siguranţă adevărat, deoarece, cu mult înainte de a avea banii necesari pentru a cumpăra ceva, am căutat mai aproape de mine, am explorat şantierele navale europene, dar fără să-mi cadă cu tronc vreun vehicul marin.

În uriaşele ateliere californiene nu se vede nicio ambarcaţiune. Mă rog, niciuna întreagă! Muncitorii se agită în jurul unor coci, prelucrează răşina, întind fibra de sticlă...

— Cea de acolo îţi trebuie ţie, îmi spune Steve tranşant, arătându-mi o ambarcaţiune aflată încă în stadiul de proiect.

Îmi sunt arătate cataloage pline cu ambarcaţiuni graţioase care, în peisaje de carte poştală ilustrată, despică valurile cu eleganţă. Visul capătă formă. Aleg un trimaran (velier cu trei coci), nu din raţiuni estetice, ci pentru că este demontabil şi va fi mai uşor de pus într-un container. Modelul cel mai mare are 12 m. E cel mai rapid şi, având în vedere mărimea, cel mai sigur. Nu e nevoie să fii căpitan de vas ca să înţelegi că pe ocean eşti cu atât mai în siguranţă cu cât ambarcaţiunea e mai mare.

L-am ales pe cel mai mic. Nu din spirit suicidar, ci din scrupule faţă de sponsorul meu. Ambarcaţiunea mea este lungă de 8 m şi, din cauza braţelor şi flotoarelor, aproape tot atât de lată. Este mai rapidă decât un velier cu o singură cocă, dar nu inspiră foarte mare siguranţă pentru că îi lipseşte chila: dacă se strecoară sub plasele care leagă coca de flotoare, un vânt afurisit poate să întoarcă ambarcaţiunea cu dosul în sus ca pe o carte de joc. De altfel, acest trimaran este conceput pentru navigaţia costieră – e scris cât se poate de clar în manualul de utilizare –, în niciun caz pentru traversat oceane. Dar modelul standard costă doar 400.000 de franci, cu 200.000 de franci mai puţin decât modelul imediat superior.

În cabana lui din Gstaad, unde Marco Landolt m-a invitat împreună cu soţia, îndată ce m-am întors din SUA, gazda noastră bate uşor cu degetul în cataloagele pe care i le-am adus.

— Eşti nebun! Vreau să-l iei pe ăsta, zice el arătându-mi-l pe cel mai mare şi mai scump.

Nu cedez. Îi spun:

— Nu l-am ales pe cel mai mic doar din cauza preţului, ci şi pentru că poate să intre într-un container de cargou, lucru indispensabil. De altfel, e mai uşor de controlat pentru un om singur, aproape fără experienţă în materie de navigaţie.

Marco ridică privirea spre mine. Ca bun marinar, ştie că nu greşesc. Mai ales în privinţa experienţei mele, despre care preferă să nu discute. Trece la altceva.

— Ce catarg ai ales?

— Cel mai scurt, din aluminiu. (E şi cel mai ieftin.)

— Nu! Comandă unul din fibră de carbon. Va fi mai rezistent.

Nu poate să nu ştie că acel catarg din fibră de carbon costă cu 5.000 de dolari mai mult, are preţurile în faţa ochilor. Dar, de data asta, are dreptate: fibra de carbon este mai rezistentă, ceea ce s-ar putea dovedi hotărâtor pe vânt puternic... sau în plină furtună.

Totuşi, insist:

— Vreau modelul standard. E ambarcaţiunea ideală pentru mine.

— Bine, zice Marco oftând.

Am adus cu mine bonul de comandă. Îl semnează fără ezitare. Construirea ambarcaţiunii mele începe a doua zi.

Trei săptămâni de tensiune, în care socotesc zilele ce trec într-o numărătoare inversă insuportabilă.

Şi apoi, într-o dimineaţă, telefonul atât de mult sperat: ambarcaţiunea e gata şi mă aşteaptă.

După 24 de ore, sunt din nou în avionul de Los Angeles. De data asta, i-am luat cu mine pe Steve Ravussin şi pe fratele meu Martin. J.P. Baudet ni se va alătura la faţa locului.

Termenul de execuţie a fost respectat. Să sperăm că şi urmarea va fi la fel de fericită. După testare, ambarcaţiunea trebuie să părăsească San Diego cu cargoul, în direcţia Libreville, via canalul Panama şi... Rotterdam. Căci toate mărfurile provenite din SUA şi destinate Africii trec prin Olanda, unde sunt repartizate spre diferitele lor destinaţii. În ciuda acestui mic ocol, călătoria completă nu trebuie să dureze mai mult de o lună. Încă avem timp. La limită...

Trimaranul se află acolo, în faţa mea. În sfârşit! Îi mângâi afectuos coca şi flotoarele zvelte, îmi scot pantofii când urc la bord să-i explorez fiecare centimetru pătrat. Cabina interioară măsoară ceva mai puţin de 3 m şi, evident, acolo nu se poate sta în picioare. Deoarece am cerut un model standard, fără opţiuni, e complet goală: o capsulă lungă din fibră de sticlă, slab luminată de două „ferestre” de aproximativ 80 cm lungime şi 20 cm înălţime.

Îl lansăm la apă fără să mai pierdem timp. Am doar două zile la dispoziţie pentru probe. Evident, dacă aş fi găsit banii mai din vreme... Dar sunt prea fericit ca să mă plâng.

Marea e agitată, măturată de o vijelie violentă. Dar ambarcaţiunea, la bordul căreia suntem patru (eu, J.P., Steve şi Martin), se comportă bine.

Deodată, auzim strigăte în depărtare, întretăiate de vânt. La 200-300 m, o ambarcaţiune cu motor, destul de rudimentară se pare, e pe cale să naufragieze. E deja plină cu apă şi pasagerii cuprinşi de panică îşi agită cu disperare braţele în direcţia noastră. Ne îndreptăm imediat spre ei. După câteva minute, ajungem aproape bord la bord. Spectacolul e înspăimântător: opt mexicani, printre care femei şi copii, numai jumătate dintre ei echipaţi cu veste de salvare. Între două chemări în ajutor, ţipă că nu ştiu să înoate. E clar că încercau să imigreze clandestin în SUA când ambarcaţiunea a început să ia apă din pricina vremii urâte şi a greutăţii lor.

Isterici din cauza spaimei, se reped la ambarcaţiunea noastră. Vor să urce toţi la bord în acelaşi timp, ceea ce ameninţă să ne scufunde şi pe noi. Trimaranul meu este conceput pentru maximum patru persoane şi suntem deja patru.

Cuprins de frică şi furie, răcnesc:

— Linişte! Nimeni nu se apropie! Dacă mai aud o vorbă, plec!

Nu e nevoie să spun că n-aş face niciodată aşa ceva, dar important e să-i calmez.

Se liniştesc. Iau întâi copiii, apoi femeile şi la urmă bărbaţii. La fiecare nou pasager, ambarcaţiunea mea scoate trosnete ce seamănă a tânguiri... şi se mai lasă puţin. După ce a urcat şi ultimul mexican, coca e aproape în întregime sub apă. Suntem doisprezece pe o ambarcaţiune făcută doar pentru patru. Încă o persoană şi ar fi urmat catastrofa.

— Bine, vom încerca să intrăm în port, zic. Abandonăm barca voastră.

Unul dintre mexicani izbucneşte imediat în plâns. Barca aia e tot ce are. Toată averea lui.

Şi scoate un oftat care ar putea să umfle singur vela principală a trimaranului meu.

— Bine, bine, o s-o remorcăm.

Dumnezeu ştie prin ce minune reuşim să ajungem la destinaţie. Ambarcaţiunea noastră e aproape în întregime scufundată, iar cea pe care o târâm după noi, plină ochi de apă, cântăreşte tone întregi.

Dar reuşim. Ghinion pentru mexicani: câţiva poliţişti se plimbă pe chei. Înspăimântaţi la gândul de a fi duşi înapoi la frontieră, pasagerii mei se aruncă toţi deodată în fundul cabinei mele şi stau pitiţi acolo ca nişte iepuri speriaţi. Nu vor să iasă până nu trece pericolul.

Doar n-o să-i dau pe mâna poliţiei după ce le-am salvat viaţa! Aşa că aştept răbdător ca oamenii în uniformă să-şi vadă de treabă în altă parte, clocotind în sinea mea. Pasagerii mei, uzi, murdăresc totul în jurul lor. N-am ce face, am o latură maniacă. Şi acasă mă înfurii rău de tot când fetele se urcă pe canapea cu pantofii. Iar ambarcaţiunea asta, cabina asta sunt casa mea!

Când calea e în sfârşit liberă, le fac semn mexicanilor. Ţâşnesc imediat din trimaranul meu (care profită ca să revină la suprafaţă), îşi golesc barca şi dispar luând-o cu ei.

Steve Ravussin se uită la mine.

— Ambarcaţiunea ta va fi binecuvântată până la sfârşitul existenţei sale, pentru că a salvat opt vieţi omeneşti în călătoria inaugurală.

Să-l audă Cel de Sus...