Charles King, The Black Sea: A History, First Edition

© Charles King 2004

The Black Sea: A History, First Edition was originally published in English in 2004. This translation is published by arrangement with Oxford University Press. Editura Polirom is solely responsible for this translation from the original work and Oxford University Press shall have no liability for any errors, omissions or inaccuracies or ambiguities in such translation or for any losses caused by reliance thereon.

Marea Neagră. O istorie, Ediţia întâi a fost publicată iniţial în engleză în 2004. Această traducere este publicată cu acordul Oxford University Press. Editura Polirom este singura responsabilă pentru această traducere a textului original şi Oxford University Press nu îşi asumă răspunderea pentru eventualele erori, omisiuni, inexactităţi sau ambiguităţi din această traducere şi nici pentru eventualele pierderi cauzate de folosirea acesteia.

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5580-9

ISBN PDF: 978-973-46-5581-6

ISBN print: 978-973-46-5524‑3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Diogo Homem (1521-1576), hartă a Mării Negre (cca 1559)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Charles King este profesor de relaţii internaţionale la Georgetown University. Susţine conferinţe centrate în mare parte pe relaţiile internaţionale, violenţa socială şi politicile etnice, colaborând, printre altele, cu CNN, National Public Radio, BBC, History Channel şi MTV. A publicat articole în The New York Times, The Washington Post, The New Republic, Foreign Affairs, The Daily Beast şi The Times Literary Supplement. De acelaşi autor: Nations Abroad: Diaspora Politics and International Relations in the Former Soviet Union (1998; în colaborare); Post-Soviet Moldova: A Borderland in Transition (1998); Moldovenii. România, Rusia şi politica culturală (1999); The Ghost of Freedom: A History of the Caucasus (2008); Odessa: Genius and Death in a City of Dreams (2011; premiat cu National Jewish Book Award); Midnight at the Pera Palace: The Birth of Modern Istanbul (2014).

Pentru Lori

Mulţumiri

Istoricul armean Agathangelos asemuia scrisul unei călătorii pe mare: atât scriitorii, cât şi navigatorii se pun în pericol de bunăvoie şi revin acasă dornici să povestească despre cele întâlnite în cale. Acum înţeleg ce voia să spună.

Nu o dată am călcat strâmb pe parcursul acestui proiect. M-am năpustit în rămăşiţele devastate ale unei moschei din Nagorno-Karabah, observând abia după aceea manşonul de protecţie al unei grenade şi întrebându-mă dacă în jur ar mai putea fi şi alte proiectile neexplodate. În istoria Mării Negre am plonjat cu egală detaşare, ştiind mult despre unele lucruri, mai puţin despre multe lucruri şi nimic despre cea mai mare parte. Întregul voiaj mi-a slujit drept învăţătură – care e, de fapt, chiar scopul scrisului – şi le sunt profund îndatorat tuturor celor care m-au ajutat pe parcurs.

Dominic Byatt, editorul meu de la Oxford University Press, a fost entuziasmat de proiect încă de când acesta se afla în stadiul de idee şi, împreună cu Claire Croft, a avut grijă să fie dus la bun sfârşit. Susan Ferber de la filiala din New York a editurii m-a ajutat cu sfaturi înţelepte într-un moment crucial. Hakan şi Ayşe Gül Altınay mi-au oferit un splendid refugiu în camera din spate a apartamentului lor de pe malul Bosforului, unde am schiţat prima oară planul cărţii.

Cea mai mare parte a textului a fost documentată şi scrisă sub statuia lui Herodot din principala sală de lectură a Bibliotecii Congresului (nu mai există niciunde un asemenea loc!) şi sunt foarte recunoscător personalului profesionist al bibliotecii, inclusiv celor ce lucrează la Secţia de stampe şi fotografii, Sala de lectură pentru cărţi rare şi colecţii speciale, Sala de lectură pentru geografie şi hărţi, Sala de lectură pentru Africa şi Orientul Mijlociu, Sala de lectură pentru Europa, în special lui Grant Harris. Angajaţii arhivelor Institutului Hoover, mai ales directorul, Elena S. Danielson, au fost cu toţii minunaţi. Bibliotecarii şi arhivarii de la Universitatea Georgetown, Biblioteca Britanică, Biroul Documentelor Publice din Londra, Biblioteca Academiei Române din Bucureşti, Arhivele Istorice Centrale din Bucureşti şi Institutul Piłsudski al Americii din New York mi-au acordat cu generozitate din timpul lor. Chris Robinson a desenat hărţile.

Am profitat de câteva seminarii şi conferinţe pentru a prezenta părţi din această carte, mulţumiri speciale datorându-le lui Nicholas Breyfogle, Abby Schrader şi Willard Sunderland, care mi-au permis să asist la o întâlnire a istoricilor ruşi la Ohio State University, în septembrie 2001. Programul de burse Fulbright şi Universitatea Georgetown au făcut posibile, în 1998 şi 2000, câteva lungi călătorii prin Balcani, Ucraina, Turcia şi sudul Caucazului. Pentru drumurile mele de atunci şi de după aceea datorez mult şi Fundaţiei Raţiu, prin intermediul donaţiei oferite Universităţii Georgetown. Tony Greenwood, precum şi Lawrence şi Amy Tal m-au găzduit şi mi-au ţinut o plăcută companie în timpul călătoriilor mele către şi dinspre mare.

Am beneficiat din plin de cunoştinţele multor colegi de profesie şi prieteni, care mi-au răspuns la întrebările cele mai naive sau mi-au citit părţi ale manuscrisului, nici unul dintre ei nefiind răspunzător pentru că nu i-am ascultat sfaturile. Printre ei se înscriu Alexandru Bologa, Anthony Bryer, Ian Colvin, Owen Doonan, Marc Morjé Howard, Christopher Joyner, Edward Keenan, Lori Khatchadourian, John McNeill, Willard Sunderland şi patru recenzenţi anonimi de la Oxford University Press. Nu sunt expert în majoritatea domeniilor pe care le abordează cartea mea, fiindu-le profund recunoscător celor care sunt cu adevărat. Munca lor scrupuloasă este consemnată în note şi bibliografie.

Adresez mulţumiri speciale înspăimântător de talentaţilor mei asistenţi de cercetare, Felicia Roşu şi Adam Tolnay, cu urarea de a-şi termina doctoratele şi a-şi găsi locurile de muncă pe care le merită. O altă absolventă de la Georgetown, Mirjana Morosini-Dominick, m-a ajutat la o traducere importantă.

Despre denumiri

În jurul Mării Negre, greşelile de ortografie pot cauza evenimente politice, drept care se cer câteva precizări lingvistice.

Capitolele acestei cărţi poartă unele dintre numele sub care a fost cunoscută marea. Cea dintâi denumire greacă, Pontos Axeinos (marea cea întunecată sau sumbră), se poate să fi împrumutat un termen iranian chiar mai vechi. Deopotrivă, se poate să fi reflectat percepţia marinarilor despre navigaţia pe furtună, precum şi simplul fapt că, datorită adâncimii, apa însăşi pare mai întunecată decât cea din mai puţin afunda Mediterană. Nu se ştie sigur cum s-a transformat acest nume în Pontus Euxinus (marea cea primitoare), folosit de scriitorii greci şi latini de mai târziu. Ironia poate să fi fost intenţionată sau doar o expresie a dorinţei.

Cea mai cunoscută denumire în sursele bizantine era, simplu, Pontos (marea), termen pătruns în textele arabe drept bahr Buntus, ce dă bizar redundantul Marea Marea. În Evul Mediu circulau multe alte nume atribuite mării, mai ales în scrierile arabe şi otomane, acestea fiind adeseori asociate cu oraşe deosebit de importante, de unde şi Marea Trabzonului sau Marea Constantinopolului. Denumirea de Marea cea Mare cunoaşte în perioada medievală forme diferite, printre care italienele Mare Maius şi Mare Maggiore. Alte denumiri provin de la grupurile ce se întâmpla să domine ţărmurile la un moment dat sau de la orice grup pe care un autor sau altul dorea ca cititorii să-l considere dominant. Astfel apar Marea Sciţilor, Marea Sarmaţilor, Marea Khazarilor, Rosilor, Bulgarilor, Georgienilor etc. În sursele arabe, Marea Mediterană este pomenită, contrastant, ca Marea Romanilor (adică a bizantinilor).

Prin comparaţie, Marea Neagră este un termen relativ nou, cel puţin în ce priveşte acceptarea sa generală. El există în sursele otomane timpurii sub diverse forme şi se poate să fi fost folosit colocvial încă de la începuturile istoriei otomane. Este utilizat într-o limbă vest-europeană pentru prima oară la sfârşitul secolului al XIV-lea, intrând însă în larga circulaţie abia trei secole mai târziu. Înaintea acestui moment, denumirile europene erau în principal adaptări ale celor din epoca clasică, precum Pontus şi Euxine, care aveau în engleză conotaţii poetice străine de cele ale mai prozaicului Marea Neagră. Furios, Othello al lui Shakespeare spune: „Aşa cum Marea Neagră, Iago,/ nu face calea-ntoarsă, ci-şi îndreaptă/ gerosu-i val, năvalnicu-i puhoi/ mereu spre Helespont şi Propontida,/ La fel şi gândul meu setos de sânge,/ cu pas cumplit, nu va privi-napoi”.

Dar de ce „neagră”? Nimeni nu ştie cu adevărat, însă s-au făcut cel puţin trei speculaţii majore. Una dintre ele este cea potrivit căreia e vorba doar despre o revenire la termenii anteriori din iraniană şi greacă, păstraţi printre locuitorii litoralului Mării Negre mult timp după ce scriitorii din Grecia continentală şi Roma începuseră să folosească mai atrăgătorul Euxinus. Numele mai vechi se poate să fi fost purtat spre vest în timpul migraţiilor turce din Anatolia, devenind în cele din urmă otomanul Kara Deniz (marea neagră sau întunecată). O a doua părere este cea conform căreia kara, cu conotaţia „măreaţă” sau „teribilă”, este un termen preluat de otomani, reprezentând denumirea comună a Mării celei Mari utilizată de europenii medievali, în special de italieni, atât de navigatori, cât şi de cartografi. O a treia explicaţie trimite la geografia marcată de codurile coloristice folosite de popoarele stepei eurasiatice. În respectiva schemă, originară din China, punctele cardinale sunt asociate cu anumite culori: negru pentru nord, alb pentru vest, roşu pentru sud şi, uneori, albastru pentru est. Deşi modul de funcţionare a sistemului depinde în mod evident de punctul de referinţă, desemnarea de către otomani a mării de la nord drept „neagră” se poate datora acestei tradiţii eurasiatice, fie ca un ecou al propriului trecut de nomazi al otomanilor, fie ca o simplă convenţie adoptată mai târziu de geografii otomani de la mongoli. În limba otomană, ca şi în turca modernă, Mediterana este cunoscută, prin contrast, drept Marea Albă (Ak Deniz).

Obişnuindu-se cu marea în secolele al XVII-lea şi al XVIII-lea, ruşii şi vest-europenii trebuie să fi tradus în propriile limbi termenul folosit pe atunci de cea mai mare putere din regiune. Împrumutul s-a transmis probabil şi altor limbi din zonă, al căror proces de modernizare şi standardizare se desfăşura cam în acelaşi timp. Rezultatul acestei istorii încurcate este acela că astăzi numeroasele nume ale mării sunt, de fapt, similare în traducere. Karadeniz în turcă, Maure Thalassa în greaca modernă, Cerno More în bulgară, Marea Neagră în română, Ciorne More în ucraineană, Ciornoe More în rusă, shavi zghva în georgiană, toate înseamnă, la propriu, „marea neagră”.

În ce priveşte denumirile locurilor, am optat în general pentru forma potrivită unei anume epoci istorice. Astfel, Trapezus din Antichitate devine Trebizond în Evul Mediu şi Trabzon în prezent. Acolo unde există mai mult decât un nume în aceeaşi perioadă, apelez la cel mai cunoscut. Denumirile greceşti, spre exemplu, apar de obicei sub forma latinizată. Folosesc Constantinopol înainte de 1453 şi Istanbul după aceea, deşi vechiul nume s-a păstrat sub varii forme chiar şi în epoca otomană. Termenii englezeşti mai vechi, precum „Sebastopol” sau „Batoum”, au fost înlocuiţi cu formele moderne, exceptând cazurile în care apar în citate directe*. Aceeaşi regulă se aplică şi denumirilor grupurilor culturale („tartari”, de exemplu). Prin greci îi desemnez adesea pe vorbitorii unui dialect grec, chiar dacă aceştia se considerau prea puţin greci în sensul modern, naţional, al cuvântului. Am grijă să folosesc cuvântul otoman pentru a indica asocierea cu Imperiul Otoman; el nu este totuna cu turc, care, până în secolul XX, nu poate fi aplicat fără probleme unui popor la care azi ne-am referi considerându-l „vorbitor de limbă turcă”. Am păstrat demodatul turcomani (în loc de turkmeni), pentru a-i distinge pe aceştia de poporul şi cultura actualului Turkmenistan, din Asia Centrală.

Cuvintele din limbile care nu folosesc alfabetul latin sunt transcrise conform unei versiuni simplificate a sistemului folosit de Biblioteca Congresului, fără a utiliza semnul moale în majoritatea cuvintelor ruse, de exemplu. Am păstrat semnele diacritice în cazul limbilor care le utilizează în grafia latină.

Cu unele excepţii semnalate corespunzător, sursele antice prezente în note sunt trimiteri la traduceri din seria „Biblioteca Clasică Loeb”, publicată la Harvard University Press. Referinţele la texte antice şi bizantine indică de obicei secţiuni, nu pagini anume.

* Ori de câte ori a fost cazul, traducătorii au optat pentru grafia românească actuală a numelor proprii (n.tr.).

Lista hărţilor

Harta 1. Marea Neagră în zilele noastre

Harta 2. Marea Neagră în Antichitatea târzie

Harta 3. Marea Neagră în Evul Mediu

Harta 4. Marea Neagră în secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea

Harta 1. Marea Neagră în zilele noastre

Harta 2. Marea Neagră în Antichitatea târzie

Harta 3. Marea Neagră în Evul Mediu

Harta 4. Marea Neagră în secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea

„Orice aţi şti de la antici, trebuie să vă spun că Marea Neagră n-are nimic negru, în afară de nume.”

Joseph Pitton de Tournefort, botanist aflat în slujba regelui Ludovic al XIV-lea (1718)

„Între toate mările ce pe călători îi lasă cu leşin

Nu-i alta mai năbădăioasă ca Pontul Euxin.”

Byron

„Cazmaua arheologului

scormoneşte în locuri

de mult părăsite

scoţând din adâncuri

urme ale unor vieţi pe care nimeni azi

n-ar mai visa să le trăiască…”

W.H. Auden

Capitolul 1

O arheologie a mării

Oameni şi ape

Istoria şi ştiinţele sociale par să sufere de rău de mare. Existenţa istorică şi socială, ni se spune, are nevoie de un teren mai ferm. Ce se întâmplă pe apă – în timpul unei călătorii pe mare sau pe cursul unui râu, să zicem – reprezintă doar preludiul unei acţiuni care se va desfăşura pe uscat. Numai că oceanele, mările şi râurile au propria lor istorie, şi nu doar ca frontiere sau căi de acces, ci şi ca personaje principale ale unei istorii a interacţiunii umane şi a schimburilor comerciale. După cum scria Mark Twain despre Mississippi, apele pot face obiectul unei istorii fizice – a sedimentelor, curenţilor, inundaţiilor –, dar şi al unei „istorii istorice”, în care epocile sumbre alternează cu perioade senine, iar diferitele personaje ce populează ţărmurile intră şi ies din scenă¹. O schimbare de perspectivă dinspre uscat spre apă poate fi sursa unor descoperiri inedite. Ea ne-ar obliga să privim cu circumspecţie categoriile facile de genul „regiune” şi „naţiune” şi să examinăm critic postura privilegiată a acestora în modul în care gândim lumea. Ar precipita o reexaminare a înseşi noţiunii de loc, a schimbărilor care i-au afectat sensul, şi ne-ar face să înţelegem că liniile intelectuale cu care trasăm conturul popoarelor şi civilizaţiilor sunt mult mai capricioase decât ne-am fi imaginat.

Această carte vorbeşte despre mare şi despre rolul ei în istoria, cultura şi politica oamenilor şi statelor de pe ţărmurile sale. Pentru anumite părţi ale globului, ideea potrivit căreia întinderile de apă sunt elementul definitoriu al istoriei umane nu iscă nici un fel de controverse, fiind o aserţiune de-a dreptul banală. Nimic mai firesc decât a vorbi despre „Mediterana” ca despre un loc plin de semnificaţii. În chip de adjectiv – ca în bucătărie mediteraneană, vacanţă mediteraneană –, cuvântul trezeşte imagini dintre cele mai vii, cu stânci prăvălite peste golfuri de azur, cu livezi de măslini, viţă-de-vie şi turme de capre. Ca subiect de cercetare, ea face obiectul unor numeroase studii ştiinţifice, dintre care cel mai celebru rămâne portretul lumii mediteraneene la începutul erei moderne realizat de Fernand Braudel². Şi alte ape, mai mari sau mai mici, au un loc distinct în imaginarul nostru. E de ajuns să rosteşti Pacificul de Sud sau Chesapeake Bay, Amazon sau Mississippi şi o mulţime de imagini încep să-ţi treacă prin minte, unele culese de prin broşurile turistice, altele inspirate de experienţa concretă a oamenilor locului. În cazul lor şi al altor ape, cunoaştem deja, graţie cercetărilor ştiinţifice, cum arată sistemul economic, stilul de viaţă şi relaţiile politice din regiune, adică toate acele elemente care au făcut ca distanţa dintre ţărmuri, oricât de mare, să se micşoreze³.

În cazul Mării Negre, imaginile şi asociaţiile se trezesc mai greu. Ea le rămâne aproape necunoscută celor ce nu trăiesc în jurul ei. Puţini sunt cei care ar şti să îi spună istoria, de la început – adică, probabil, acum şapte sau opt milenii – până la revoluţiile politice şi criza ecologică ce îi marchează existenţa contemporană. Imperiile Bizantin, Otoman şi Ţarist au plasat-o în centrul gândirii lor strategice, dar istoria celor trei mari puteri se scrie fără ca mării să i se acorde prea multă importanţă. Aşezată fiind la intersecţia mai multor specializări academice, nu a devenit centrală în nici una dintre ele. În special în Statele Unite, Războiul Rece a produs o serie de prejudecăţi geografice care s-au dovedit neobişnuit de rezistente. Vechile delimitări mai persistă încă şi astăzi în cercetările privind politica internă sau relaţiile internaţionale şi chiar în istoria sau cultura popoarelor din zonă, iar interdisciplinaritatea este doar un fapt accidental.

Din această cauză, istoriografia şi ştiinţele sociale au preferat în mod tradiţional să fragmenteze litoralul, analizând regiunile de coastă prin prisma diferitelor state sub controlul cărora se aflau. Ca atare, istoria Balcanilor apare fie ca un apendice la istoria Europei Centrale, fie ca un mozaic de istorii etno-naţionale distincte. Teritoriile din sudul Ucrainei sau Rusiei sunt tratate separat de istoria balcanică, fie ca o parte a istoriei imperiale ruseşti, fie, potrivit istoricilor ucraineni, ca povestea tragică a unei mereu amânate eliberări naţionale. Lucrurile stau la fel în ceea ce priveşte Caucazul, fie el nordic sau sudic. Otomanii lâncezesc în culise, ieşind din când în când la lumină, însă, odată cu formarea Turciei moderne, turcii dispar aproape cu totul din Europa, devenind în schimb un capitol al disciplinelor care tratează Orientul Mijlociu. Filozofia diferitelor burse de cercetare oferite de instituţii publice sau private întăreşte aceste decupaje, indiferent că e vorba de ştiinţele sociale sau de cele umaniste. În Statele Unite, cercetarea „Europei Răsăritene” este finanţată printr-o linie bugetară, iar cea dedicată „fostei Uniuni Sovietice” sau „noilor state independente”, cum li se mai spune, printr-o alta. Studiul Orientului, inclusiv al Turciei, ţine, la rândul său, de altă sursă bugetară.

Dar această hartă mentală are o origine recentă. Nu cu mult timp în urmă, ideea Mării Negre ca unitate geopolitică distinctă ar fi fost monedă curentă nu numai pentru populaţiile şi liderii politici din zonă, ci şi pentru diplomaţii, strategii şi scriitorii occidentali pentru care marea şi problemele ei se găsesc în centrul existenţei lor profesionale. În secolul al XIX-lea, Marea Neagră se afla în inima „Chestiunii orientale”, adică a acelei reţele complexe de rivalităţi întreţinute de decăderea Imperiului Otoman şi de competiţia pentru controlul în regiune declanşată de extincţia lentă a vechiului hegemon. În perioada interbelică, zona se afla la intersecţia dintre Balcanii turbulenţi, bolşevici, şi protectoratele europene din Levant. Mai târziu, ţările din zonă au fost împinse în prima linie a confruntării globale dintre capitalism şi comunism fie prin intermediul Albaniei, Iugoslaviei şi României, state disidente ale lagărului comunist, fie prin intermediul Greciei şi Turciei, ambele aflate în avangarda luptei dintre Occident şi Uniunea Sovietică. După prăbuşirea comunismului, sud-estul Europei a devenit un spaţiu politic problematic, format din state relativ sărace, o lacună destul de neliniştitoare în proiectul unei Europe unite şi prospere. Dezmembrarea unor state ca urmare a slăbirii autorităţii şi a prăbuşirii ordinii regionale, transformarea conflictelor interne în confruntări internaţionale şi competiţia pentru controlul asupra rutelor comerciale şi a rezervelor naturale constituiau, înainte de al Doilea Război Mondial, unele dintre cele mai presante probleme regionale. În prezent, ele figurează din nou pe agenda internaţională.

Această carte încearcă să reunească istoriile, culturile şi evenimentele politice aparţinând popoarelor din jurul Mării Negre şi să repună în circulaţie o hartă intelectuală mai veche a frontierei de sud-est a Europei. Cu excepţia unei scurte perioade în şi aşa scurtul secol XX, Europa de Est – cel puţin cea desemnată de varianta scrisă cu doi E mari – nu este numele sub care extremitatea sud-estică a continentului era cunoscută de majoritatea oamenilor. Teritoriul ce se întinde de la Marea Baltică la Marea Neagră a avut pentru o vreme o ideologie comună, structuri politice similare şi, în general, obiective de politică externă congruente. Cu cât ne îndepărtăm însă de anul 1989, cu atât mai puţin important din punct de vedere cosmic ne apare acel ceva numit comunism (de va fi fost doar unul singur), în special pentru ţările care au aparţinut lumii comuniste numai timp de o generaţie sau pentru vecinii lor, cum ar fi Turcia şi Grecia, ale căror gusturi autoritare nu ţineau de soiul marxist. Cu alte cuvinte, istoria estului Europei nu e povestea locului numit Europa de Est⁴.

În anii 1990, ideea unei Europe de Est omogene a lăsat locul unei Europe de Sud-Est eterogene, loc al eternei rivalităţi dintre diverse religii şi culturi ostile şi spaţiu de tranziţie între Europa reală şi altceva. Titlurile de ziare păreau să confirme legitimitatea noului concept: sfârşitul sângeros al Iugoslaviei; războaiele pentru succesiunea Uniunii Sovietice, o suită de conflicte restrânse, dar dure în Moldova, Georgia, Azerbaidjan etc.; lunga confruntare a Turciei cu gherilele kurde. Părea că forţa credinţelor colective sau loialitatea faţă de familie şi trib ţineau mereu regiunea pe picior de război. După cum scria eminentul savant şi diplomat american George Kennan, violenţa izbucnită în anii 1990 poate fi cel mai bine explicată prin „profundele trăsături de caracter moştenite… din negurile unui trecut tribal”, cărora oamenii le-au căzut victime⁵.

De fapt, e aproape imposibil de susţinut că regiunea din jurul Mării Negre – pe care am putea-o numi Europa de Sud-Est extinsă sau, cu un termen ieşit din uz, Orientul Apropiat – ar fi fost mai instabilă, că sentimentul identităţii etnice ar fi fost mai accentuat şi că pământul, obiceiurile şi religia ar fi dezbinat mai mult aici în decursul istoriei decât au făcut-o în alte părţi ale Europei sau în Eurasia. Dimpotrivă, în unele perioade lucrurile au stat chiar mai bine. Dacă există un element caracteristic în istoria acestei mări, atunci el nu are nici o legătură cu violenţa şi conflictul, şi cu atât mai puţin cu interregnurile despre care se spune că definesc zonele de fractură dintre diferite „civilizaţii” incompatibile. Ar fi mai curând vorba de apariţia întârziată a ideilor care au structurat Europa secolelor al XIX-lea şi XX. Statul modern s-a constituit aici relativ recent, naţiunea definită cultural încă şi mai recent, iar statul-naţiune este o creaţie aproape contemporană, care a apărut în zonă la începutul secolului XX şi s-a răspândit abia spre sfârşitul său.

Cea mai mare parte a paginilor dinspre finalul cărţii este dedicată modului în care ideea naţională a pătruns intempestiv într-o lume de care era cu totul străină şi unde îndeletnicirea, religia sau pur şi simplu geografia – dacă locuiai pe coastă sau în interiorul continentului, dacă veneai dintr-un sat ori dintr-altul – erau în mod normal mai importante (deşi rareori precise). Ele arată cum copiii au ajuns să se definească într-un mod care bunicilor le-ar fi părut de neînţeles şi cum populaţii întregi au renunţat la identităţile amestecate din trecut pentru omogenitatea postulată de ideea naţională. Cartea mai prezintă fragmentarea progresivă, în decursul câtorva secole, a ceea ce fusese cândva un spaţiu geografic unitar, crearea, ruperea şi apoi recrearea legăturilor dintre comunităţile situate de o parte şi de alta a mării, ca ecou al diferitelor modificări ale mediului politic, economic şi strategic din Europa şi Eurasia. Ea este un experiment în ceea ce s-ar putea numi arheologie geografică, iar scopul său e să scoată la lumină reţele şi legături umane uitate, care, îngropate fiind sub straturile subţiri ale comunismului şi postcomunismului, au rămas ascunse privirii pentru o bună parte a secolului XX. În centrul cărţii se află marea.

Regiune, frontieră, naţiune

Am folosit până acum câteva noţiuni ca şi cum sensul lor ar fi de la sine înţeles. Cred că a venit timpul să spun ce înseamnă şi care e rostul lor în carte. Una este „regiunea”. Ca şi cultura şi rasa, regiunea reprezintă, în general, un concept dificil de definit – un cuvânt al cărui uz analitic maschează, de obicei, o mulţime de conotaţii normative. Nici o regiune desemnată ca atare nu rezistă unui examen susţinut. Caracteristicile puse în valoare pentru a o deosebi de alte mari unităţi geografice se dovedesc până la urmă efemere. Nu limba, cultura, religia sau alte trăsături comune împărtăşite de indivizi, popoare ori state constituie fundamentul unei regiuni. Mai curând legăturile, cele profunde şi durabile, care unesc oamenii şi comunităţile disting un spaţiu de altul.

Această carte se ocupă de o regiune ale cărei dimensiuni sunt, să recunoaştem, destul de vagi. Diferite popoare, imperii, ţări îşi fac aici apariţia şi dispar în diferite momente ale istoriei, uneori împinse în prim-plan de Europa, alteori alungate de ea. Dar Marea Neagră şi ţărmurile sale ocupă întotdeauna centrul scenei. Litoralul ei se întinde din Balcani până în Caucaz, din stepele din Ucraina şi din sudul Rusiei până în Anatolia. Majoritatea ţărilor din regiune sunt în prezent membre ale Organizaţiei Cooperării Economice a Mării Negre (OCEMN), un forum internaţional creat în 1992 pentru a întări legăturile comerciale, politice şi culturale în sud-estul Europei.

Dar este zona din jurul mării într-adevăr o regiune? Răspunsul depinde de perspectiva în care ne situăm. În cel mai strict sens geografic, doar şase ţări s-ar califica pentru statutul de membru, adică Bulgaria, România, Ucraina, Rusia, Georgia şi Turcia – statele care deţin cele mai importante porturi şi îşi afirmă dreptul de proprietate asupra apelor teritoriale. În sens larg însă, regiunea s-ar întinde din Alpi până în Urali, deci în întregul bazin al mării, ce cuprinde, în totalitate sau numai parţial, cam douăzeci şi două de ţări. Ceea ce se întâmplă în amonte pe Dunăre, Nipru şi Don are un impact major asupra sănătăţii mării şi a populaţiei care trăieşte în jurul ei. Din punct de vedere istoric, anumite părţi ale mării au fost controlate de mari puteri imperiale, dar ţărmurile au rămas în stăpânirea unor şefi locali sau, mai târziu, sub autoritatea statelor moderne. Din punctul de vedere al situaţiei politice contemporane, la începutul anilor 1990, ţările riverane şi câţiva dintre vecinii lor au decis constituirea unei organizaţii regionale, OCEMN, dar aspiraţiile iniţiale au fost puse în umbră de competiţia pentru adevăratul premiu al secolului XXI – calitatea de membru al Uniunii Europene –, de care unii membri ai OCEMN sunt mult mai aproape decât ceilalţi.

Geometria regiunii nu depinde numai de cine pune întrebarea, ci şi de momentul în care este ea formulată. În epoca antică, o salbă de oraşe şi emporii greceşti lega toate punctele de pe coastă într-o reţea comercială. Vechile legături au fost bulversate de apariţia unor puteri continentale şi de expansiunea Persiei şi a Romei. Relaţiile dintre bizantini, populaţiile din nord şi regii şi prinţii creştini din Balcani şi Caucaz au întărit la început regiunea, după care au slăbit-o. Marea Neagră a fost revitalizată în Evul Mediu de spiritul antreprenorial al genovezilor şi veneţienilor, după care a ajuns în stăpânirea unui singur imperiu, ba chiar a unui singur om, sultanul otoman. Mai târziu, ascensiunea Rusiei a transformat-o, pentru mai multe secole, în zona de conflict dintre cele două puteri care controlau ţărmul nordic şi cel sudic. În schimb, mişcările naţionale din secolele al XIX-lea şi XX, favorizând statele mai mici în dauna imperiilor, au luptat să includă frânturi de apă şi litoral în proprietatea nou-createlor state naţionale.

Astăzi e dificil de argumentat că locuitorii de pe coastă şi statele de care aparţin ar fi legaţi prin ceva de genul unei „identităţi regionale” pontice. În sud-estul Europei, traiectoriile şi realităţile politice sunt extrem de variate. Există aici şi state democratice, şi state autoritare, şi reformiste, şi reacţionare, şi reale, şi imaginate. Liderii politici par mai înclinaţi să se delimiteze de ţările vecine – susţinând că sunt mai europeni, mai îndreptăţiţi să devină membri ai instituţiilor nord-atlantice sau pur şi simplu mai civilizaţi decât ceilalţi – decât să se angajeze într-o veritabilă cooperare regională. Cu toate acestea, marea a reprezentat multă vreme un spaţiu distinct, o regiune definită de raporturi care, fie conflictuale, fie de cooperare, au presupus un flux de indivizi, mărfuri şi idei. De-a lungul istoriei, comunităţile de pe ţărmuri şi de pe continent s-au lăsat influenţate între ele în mod durabil. Diferite practici religioase, structuri lingvistice, stiluri literare şi muzicale, forme folclorice şi tipuri de hrană, pentru a numi doar câteva dintre multele domenii ale vieţii sociale, sunt legate într-o încrengătură de influenţe reciproce ce sare în ochi până şi celui mai neatent vizitator – sau cel puţin celui care e în stare să privească dincolo de naraţiunile unicităţii naţionale care domină regiunea de un secol şi ceva.

O altă noţiune care trebuie explicată e cea de „frontieră”. Owen Lattimore, istoricul Asiei continentale, făcea undeva distincţia între frontieră şi graniţă⁶. Graniţa reprezintă limita puterii politice, altfel spus, delimitează teritoriul geografic în care un stat sau un imperiu îşi poate exercita voinţa. Frontiera e un spaţiu ce există de o parte şi de alta a graniţei. Este o zonă locuită de comunităţi distincte, formate din indivizi care ştiu să treacă peste limitele politice ale unui stat, oameni ale căror vieţi şi mijloace de existenţă depind de capacitatea lor de a transgresa nu numai graniţele politice, ci şi pe cele sociale dintre diferite grupuri etnice, religioase şi lingvistice. Comunităţile de frontieră – cazacii din Eurasia, populaţia de coureurs des bois din pădurile canadiene, muntenii din Vestul american şi nu numai – nu sunt doar simpli actori periferici ai istoriei umane, ci şi forme culturale distincte, înzestrate cu o mare putere de adaptare.

Atitudinea faţă de frontiere şi de locuitorii lor poate juca un rol central în elaborarea identităţilor imperiale şi naţionale. Istoricul american Frederick Jackson Turner a arătat că migraţia continuă spre vest a fost factorul care a dus la forjarea unei identităţi americane unice, o combinaţie de trăsături europene şi indigene formate în ambianţa severă a frontierei. „Aşa cum glaciaţiunile succesive au ca rezultat o anumită suprapunere a solurilor”, scria Turner în faimosul său eseu despre istoria frontierei americane, „tot aşa fiecare frontieră lasă în urma ei anumite urme, astfel încât caracteristicile frontierei mai persistă şi după ce regiunea a fost colonizată”⁷. Fiind interesat în primul rând de impactul obstacolelor naturale asupra dezvoltării sociale, Turner a pierdut din vedere un aspect crucial. Indivizii îşi pun amprenta asupra frontierei la fel de mult – sau poate chiar mai mult – pe cât se lasă influenţaţi de ea. Aşa cum a demonstrat Lattimore, întâlnirea cu populaţiile eurasiatice vorbitoare ale unor idiomuri turce a fost hotărâtoare pentru dezvoltarea civilizaţiei şi codificarea comportamentului decent în China. De asemenea, expansiunea spre est şi colonizarea Siberiei şi Caucazului au fost evenimente fundamentale pentru crearea identităţii imperiale ruseşti, dominată de viziunea Rusiei ca putere continentală şi eurasiatică. Lucrurile stau la fel şi în cazul frontierelor acvatice, şi în cazul celor terestre.

În diferite momente ale istoriei, zona din jurul Mării Negre a acoperit ambele sensuri ale noţiunii de frontieră. A fost pe rând şi căminul unor comunităţi definite prin poziţia lor intermediară între diferite imperii şi state, şi antiteza pe care s-au construit identităţile politice ale străinilor. A privi însă marea ca pe o eternă frontieră situată la confluenţa civilizaţiilor – greacă şi barbară, creştină şi musulmană – sau poate ca parte a unei periferii a imaginaţiei – orientală, balcanică, eurasiatică – în raport cu care europenii s-au definit permanent înseamnă a proiecta în trecutul îndepărtat prejudecăţile prezentului.

Într-adevăr, la începutul erei moderne, o mare parte a regiunii era o frontieră potrivit primei accepţii a noţiunii, adică o stepă puţin populată – acele „campi deserti et inhabitati” ale primilor cartografi – care se întindea între Imperiul Otoman, Polonia şi Rusia. Mare parte a secolului al XIX-lea, când se găsea între puterile europene aflate în plină ascensiune sau declin, între ruşi şi otomani, ea a fost o frontieră în celălalt sens. Însă lunga istorie a mării şi a litoralului nu este doar povestea unei periferii geografice şi a absorbţiei ei treptate în interiorul imperiilor şi, mai târziu, al statelor naţionale, şi nici trama apariţiei insidioase a unei regiuni înapoiate şi necivilizate. Mai curând, ea descrie progresul şi reculul unei zone periferice, permanentul balans al Mării Negre între înapoiere şi izolare, pe de o parte, şi integrarea organică în lumea mediteraneană, în Europa şi Eurasia, pe de alta. Frontierele care i-au secţionat ţărmurile şi apele au fost nenumărate – ecologice, militare, religioase, economice, chiar şi epidemiologice –, dar nicicând perene, iar contururile lor s-au suprapus rareori.

Când vechii greci au atins pentru prima dată Marea Neagră, locul se afla într-adevăr la marginea lumii cunoscute, un teritoriu locuit de animale mitice, de creaturi pe jumătate umane şi de eroi. Dar începând cu mijlocul primului mileniu înainte de Hristos, intensificarea schimburilor între coloniile greceşti nu numai că a unit ţărmurile prin diferite reţele comerciale, ci a inclus regiunea în marele univers economic al Mediteranei. Sistemul integrat a durat până la începutul primului mileniu creştin, când exploatarea altor surse de bogăţie, în special a cerealelor din Egipt, şi deschiderea rutelor de transport către est prin Oceanul Indian au redus importanţa porturilor pontice. Vechile legături au fost oarecum restabilite la începutul perioadei bizantine, prin comerţul cu blănuri şi alte produse între Constantinopol şi triburile ce populau stepele şi pădurile din Nord. Dar abia în secolele al XIII-lea şi al XIV-lea marea va ajunge iarăşi în centrul sistemului economic şi social global, graţie marilor imperii comerciale instituite de oraşele-stat italiene. Legăturile au rezistat multă vreme după cucerirea Constantinopolului de către otomani. Ca succesori ai genovezilor şi veneţienilor, otomanii au reuşit un timp să-şi exercite controlul asupra coastelor fie direct, fie prin intermediul unor căpetenii locale, şi să utilizeze astfel resursele regiunii pentru a-şi construi propriul imperiu. Pe măsură ce influenţa otomană în Mediterana începea să scadă, Marea Neagră devenea din ce în ce mai mult un trofeu pe care sultanii îl păzeau cu străşnicie, ţinându-l departe de influenţele comerciale şi politice străine. Izolarea va dura până la deschiderea mării pentru negustorii europeni, la sfârşitul secolului al XVIII-lea. Din acel moment, marea nu va mai aparţine niciodată unei singure puteri, competiţia pentru bogăţiile regiunii, în special comerţul cu grâne prin porturile din sudul Imperiului Rus, restabilind legăturile cu Mediterana şi, mai departe, cu Atlanticul.

De la sfârşitul secolului al XIX-lea până în secolul XX, ţărmul, dar şi porţiuni din mare au început să fie disputate de noile state naţionale apărute în regiune. Crearea statului naţional nu a dus automat la integrarea fără probleme a litoralului în structuri sociale şi economice mai largi. Zonele de coastă au rămas în mare măsură la periferia noilor state ale căror centre de putere se aflau, atunci, ca şi acum, adânc în interiorul uscatului. Dobrogea şi Basarabia, mărginite de mare şi de Dunăre şi Nistru, erau la începutul secolului XX cele mai eterogene provincii din punct de vedere etnic ale României şi un teren fertil atât pentru tâlhari, cât şi pentru diferite mişcări separatiste. Ele mai sunt şi astăzi zone ale României şi Republicii Moldova caracterizate de o mare diversitate culturală, dar şi de economii stagnante, ale căror servicii sociale rămân inadecvate. Peninsula Crimeea a constituit o sursă permanentă de îngrijorare pentru guvernul ucrainean; numeroasa populaţie rusofonă şi prezenţa navală substanţială a Rusiei, la care se adaugă o minoritate tătară în rândul căreia şomajul şi dezabuzarea fac ravagii, au fost obstacole destul de serioase în calea consolidării noului stat ucrainean. În Georgia, disputele privind statutul regiunii de coastă Abhazia au degenerat în război civil, urmat de apariţia de facto a unui stat abhaz separat, având capitala în portul Sukumi. Cu excepţia sud-estului kurd, Turcia nu a cunoscut violenţa în care au fost angajate fostele republici sovietice, deşi litoralul turc al Mării Negre, populat de etnici turci, turcomani, laz şi hemşin, pentru a-i numi doar pe câţiva, e de multă vreme una dintre zonele sale cele mai sărace, care alimentează permanent cu noi braţe de muncă suburbiile mizere ale Istanbulului. Astfel, istoria modernă a mării este povestea centrelor şi periferiilor fiecărui stat riveran.

În sfârşit, avem conceptul de „naţiune”. Aşa cum a fost ea percepută în cea mai mare parte a istoriei moderne a Europei, ideologia naţiunii comportă cel puţin trei postulate. Unul este analitic, şi anume că naţiunea – definită prin limbă comună, memorie istorică şi cultură comune, uneori chiar printr-o patrie distinctă – a fost şi continuă să fie unitatea fundamentală a societăţii umane, având o importanţă mult mai mare decât clasa, religia sau alte forme de asociere. Al doilea este normativ şi afirmă dreptul naţiunii de a pretinde loialitatea exclusivă a tuturor celor care o formează, identitatea şi destinul indivizilor fiind legate de existenţa sa. Al treilea postulat este profetic şi avertizează că, acolo unde graniţele demografice ale naţiunii şi graniţele politice ale statului nu coincid, mişcările sociale care încearcă să rectifice această discrepanţă sunt previzibile şi trebuie să li se acorde atenţia cuvenită. Prima afirmaţie defineşte ceea ce se numeşte de regulă identitate naţională, a doua – autodeterminarea, iar a treia – naţionalismul. Cum bine se ştie, fiecare dintre aceste trei concepte are propria lui istorie. Ele au apărut la sfârşitul secolului al XVIII-lea, s-au dezvoltat în secolul al XIX-lea, apoi s-au instalat atât de adânc în modul în care gândim societatea umană şi relaţiile internaţionale, încât a devenit extrem de dificil să mai înţelegem ce s-a întâmplat înainte ca ideea naţională să devină dominantă.

Astăzi, istoria este privită prin lentile naţionale în cea mai mare parte a Europei Răsăritene. Punctul nodal al naraţiunilor istorice îl reprezintă trezirea conştiinţei naţionale şi lupta pentru eliberarea de sub jugul străin. Altfel spus, este povestea modului în care indivizii se transformă în naţiune, iar naţiunile în state-naţiuni. Bineînţeles, această optică nu trebuie să ne surprindă. În unele cazuri, intelectualii est-europeni mai navighează încă printre mulţimea de teme interzise pe vremea comunismului, inclusiv naţionalismul. Într-altele, în special în ţările apărute după dezintegrarea Iugoslaviei şi a Uniunii Sovietice, intelectualii se simt chemaţi să justifice recent proclamata independenţă pornind de la antecedente istorice.

Însă a scrie istoria naţiunilor înseamnă întotdeauna a reduce la tăcere anumite voci. Înseamnă a separa indivizi, a despărţi comunităţi şi a degaja din trecutul complicat contururile pure ale identităţii şi ale graniţelor imuabile. Viaţa reală a oamenilor şi culturilor e de multe ori discordantă, iar armonia se instalează probabil doar din când în când şi tonurile măreţe se aud rareori; ea nu este însă niciodată o partitură solo. Această carte îi cere cititorului să asculte o parte dintre acele voci diverse ale trecutului şi încearcă să arate că, pe parcursul îndelungatei sale istorii, Marea Neagră a fost mai curând o punte decât o barieră, o punte ce a legat comunităţi religioase, grupuri lingvistice, imperii şi, mai târziu, naţiuni şi state într-o regiune la fel de reală ca oricare alta din Europa sau Eurasia.

Note

1. Mark Twain, Life on the Mississippi, Harper and Brothers, New York, 1923, p. 4.

2. Fernand Braudel, The Mediterranean and the Mediterranean World in the Age of Philip II, traducere în engleză de Siân Reynolds, 2 vol., Collins, Londra, 1972. [Mediterana şi lumea mediteraneană în epoca lui Filip al II-lea, traducere de Mircea Gheorghe, prefaţă de Alexandru Duţu, 2 vol., Editura Meridiane, Bucureşti, 1985-1986 – n.tr.]

3. Pentru argumentul general privind importanţa căilor de comunicaţie acvatice, vezi Martin W. Lewis şi Kären E. Wigen, The Myth of Continents: A Critique of Metageography, University of California Press, Berkeley, 1997. Pentru diferite aspecte ale mării, vezi: Peregrine Horden şi Nicholas Purcell, The Corrupting Sea: A Study of Mediterranean History, Blackwell, Oxford, 2000; K.N. Chaudhuri, Trade and Civilisation in the Indian Ocean: An Economic History from the Rise of Islam to 1750, Cambridge University Press, Cambridge, 1985; Kenneth McPherson, The Indian Ocean: A History of the People and the Sea, Oxford University Press, Oxford, 1993; O.H.K. Spate, The Pacific since Magellan, 3 vol., University of Minnesota Press, Minneapolis, 1979, 1983, 1988; Walter A. McDougal, Let the Sea Make a Noise: A History of the North Pacific from Magellan to MacArthur, Basic Books, New York, 1993; Barry Cunliffe, Facing the Ocean: The Atlantic and Its People, 8000 BC – AD 1500, Oxford University Press, Oxford, 2001.

4. Larry Wolff avansează convingător argumentul că imaginea „Europei de Est” ca spaţiu de graniţă subdezvoltat şi necivilizat îşi are originea în Epoca Luminilor. Dar deşi Wolff distinge corect opinia gânditorilor occidentali despre estul Europei, mă îndoiesc că noţiunea avea în secolul al XVIII-lea sensul coerent din punct de vedere politic pe care îl va dobândi odată cu Războiul Rece. Vezi Larry Wolff, Inventing Eastern Europe: The Map of Civilization on the Mind of the Enlightenment, Stanford University Press, Stanford, 1994.

5. Carnegie Endowment for International Peace, The Other Balkan Wars, Carnegie Endowment, Washington, 1993, p. 11.

6. Owen Lattimore, Inner Asian Frontiers of China, American Geographical Society, New York, 1951, cap. 8.

7. Frederick Jackson Turner, Rereading Frederick Jackson Turner: „The Significance of the Frontier in American History” and Other Essays, Henry Holt, New York, 1994, p. 33.