Yuval Noah Harari, 21 Lessons for the 21st Century

Copyright © 2018 by Yuval Noah Harari

Romanian translation copyright © 2018 by Editura POLIROM

All rights reserved

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5856-5

ISBN PDF: 978-973-46-5857-2

ISBN print: 978-973-46-7570-8

Coperta: Radu Răileanu

Copertă: după designul original al lui Suzanne Dean

Pe copertă: © iStockphoto.com/the-lightwriter

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

YUVAL NOAH HARARI a obţinut doctoratul în istorie la University of Oxford şi este profesor de istorie universală în cadrul Departamentului de Istorie al Universităţii Ebraice din Ierusalim. Cartea sa Sapiens, publicată iniţial în Israel în 2011, a fost tradusă în peste patruzeci de limbi. Timp de peste şase luni s-a aflat pe lista bestsellerurilor Sunday Times şi a fost de asemenea în topul bestsellerurilor New York Times.

Dedicată cu dragoste soţului meu Itzik, un bărbat sclipitor, pentru încrederea sa nemărginită; mamei mele Pnina, pentru grija şi sprijinul pe care mi le-a oferit întotdeauna; şi bunicii mele Fanny, pentru veselia ei altruistă şi inepuizabilă.

Introducere

Într-o lume inundată de informaţii irelevante, claritatea înseamnă putere. Teoretic, oricine se poate implica în dezbaterea legată de viitorul omenirii, dar cu greu poate păstra o viziune clară. Deseori, nici măcar nu observăm că are loc o dezbatere sau care sunt problemele-cheie. Miliarde de oameni nu îşi permit luxul de a investiga, fiindcă avem lucruri mai presante de făcut: trebuie să mergem la serviciu, să ne ocupăm de copii sau să ne îngrijim de părinţii în vârstă. Din nefericire, istoria nu face rabat. Dacă viitorul omenirii este decis în absenţa ta, deoarece eşti prea ocupat să-ţi hrăneşti şi să-ţi îmbraci copiii, tu şi ei nu veţi fi scutiţi de consecinţe. E foarte nedrept; dar cine a spus că istoria e dreaptă?

În calitate de istoric, nu le pot oferi oamenilor mâncare sau haine – dar pot încerca să le ofer puţină claritate, contribuind astfel la echilibrarea condiţiilor globale de joc. Iar dacă asta ajută chiar şi câţiva oameni în plus să se alăture dezbaterii cu privire la viitorul speciei noastre, eu mi-am făcut treaba.

Prima mea carte, Sapiens, a urmărit trecutul omului, cercetând felul în care o primată neînsemnată a devenit stăpâna planetei Pământ.

Homo deus, a doua mea carte, a explorat viitorul pe termen lung al vieţii, examinând cum ar fi posibil ca oamenii să devină la un moment dat zei şi care ar putea fi destinul ultim al inteligenţei şi conştiinţei.

În această carte vreau să mă concentrez asupra prezentului. Mă aplec asupra chestiunilor curente şi a viitorului imediat al societăţilor umane. Ce se întâmplă chiar acum? Care sunt cele mai mari provocări şi opţiuni actuale? La ce anume ar trebui să fim atenţi? Ce ar trebui să-i învăţăm pe copiii noştri?

Desigur, şapte miliarde de oameni au şapte miliarde de priorităţi şi, după cum am precizat deja, e un lux relativ rar să ne gândim la imaginea de ansamblu. O mamă necăsătorită care se chinuie să crească doi copii într-o mahala din Mumbai se gândeşte ce să pună pe masă; refugiaţii dintr-o barcă din mijlocul Mediteranei scrutează orizontul în căutarea uscatului; iar un muribund dintr-un spital supraaglomerat din Londra îşi adună toate forţele rămase pentru încă o răsuflare. Cu toţii au probleme mult mai presante decât încălzirea globală sau criza democraţiei liberale. Nici o carte nu poate aprecia cum se cuvine toate aceste necazuri şi eu nu am ce lecţii să le ofer oamenilor aflaţi în asemenea situaţii. Nu pot decât să sper că voi învăţa din ele.

Agenda mea aici este globală. Analizez forţele majore care modelează societăţile din întreaga lume şi care vor influenţa, probabil, viitorul planetei noastre în ansamblu. Poate că schimbarea climatică nu îi preocupă câtuşi de puţin pe oamenii care se confruntă cu o problemă de viaţă şi de moarte, dar e posibil ca la un moment dat să facă mahalalele din Mumbai nelocuibile, să trimită noi valuri uriaşe de refugiaţi pe Mediterana şi să declanşeze o criză globală a sistemului sanitar.

Realitatea se ţese din numeroase fire, iar această carte încearcă să trateze diferite aspecte ale situaţiei noastre globale dificile, fără să pretindă că este exhaustivă. Spre deosebire de Sapiens şi Homo deus, cartea de faţă nu îşi propune să fie o naraţiune istorică, ci mai curând o selecţie de lecţii. Aceste lecţii nu se încheie cu soluţii simple, ci îşi propun să dea şi mai mult de gândit şi să-i ajute pe cititori să ia parte la unele dintre cele mai importante dezbateri ale vremurilor noastre.

De fapt, cartea a fost scrisă în urma discuţiilor cu publicul. Multe capitole au luat naştere ca răspuns la întrebările pe care mi le-au adresat cititorii, jurnaliştii şi colegii. Versiuni anterioare ale unor secţiuni au fost publicate deja sub diverse forme, ceea ce mi-a permis să primesc feedback şi să-mi pun la punct argumentele. Unele secţiuni se axează pe tehnologie, altele pe politică, altele pe religie, iar altele pe artă. Anumite capitole preamăresc înţelepciunea omului, altele subliniază rolul esenţial al prostiei omeneşti. Însă întrebarea crucială rămâne aceeaşi: ce se întâmplă în lumea de astăzi şi care este sensul profund al evenimentelor?

Ce înseamnă ascensiunea lui Donald Trump? Ce putem face în legătură cu epidemia de ştiri false? De ce se află democraţia liberală în criză? S-a întors Dumnezeu? Este iminent un nou război mondial? Ce civilizaţie domină lumea – Occidentul, China, islamul? Ar trebui ca Europa să-şi ţină porţile deschise pentru imigranţi? Poate naţionalismul să rezolve problemele inegalităţii şi ale schimbării climatice? Ce ar trebui să facem în privinţa terorismului?

Deşi această carte adoptă o perspectivă globală, nu neglijez nivelul personal. Dimpotrivă, vreau să subliniez legăturile dintre marile revoluţii ale epocii noastre şi viaţa interioară a indivizilor. De exemplu, terorismul este deopotrivă o problemă politică globală şi un mecanism psihologic intern. Terorismul funcţionează prin declanşarea fricii în adâncul sufletelor noastre şi prin acapararea imaginaţiei private a milioane de indivizi. În mod similar, criza democraţiei liberale nu are loc doar în parlamente şi la secţiile de votare, ci şi în neuroni şi în sinapse. E un clişeu să remarci că ceea ce este personal este politic. Dar într-o perioadă în care oamenii de ştiinţă, corporaţiile şi guvernele învaţă să pătrundă în creierul uman, acest truism este mai sinistru ca oricând. Prin urmare, cartea oferă observaţii atât cu privire la comportamentul indivizilor, cât şi al societăţilor.

O lume globală pune o presiune fără precedent asupra moralităţii şi a comportamentului nostru personal. Fiecare dintre noi este prins în nenumărate pânze de păianjen atotcuprinzătoare, care, pe de o parte, ne îngrădesc mişcările, dar, în acelaşi timp, transmit până şi cea mai măruntă mişcare a noastră către destinaţii îndepărtate. Rutina noastră zilnică influenţează viaţa oamenilor şi animalelor din celălalt capăt al pământului, iar anumite gesturi personale pot face ca întreaga lume să ia pe neaşteptate foc, aşa cum s-a întâmplat cu autoincendierea lui Mohamed Bouazizi în Tunisia, care a stârnit Primăvara Arabă, şi cu femeile care au mărturisit că au fost hărţuite sexual şi au declanşat mişcarea #MeToo.

Această dimensiune globală a vieţii noastre personale înseamnă că este mai important ca oricând să ne dăm la iveală prejudecăţile religioase şi politice, privilegiile rasiale şi de gen şi complicitatea la persecuţia instituţională, de care nici nu suntem conştienţi. Însă este oare acesta un demers realist? Cum pot eu să găsesc o bază etică solidă într-o lume care se întinde cu mult dincolo de orizonturile mele, care scapă cu totul de sub controlul omului şi care pune la îndoială toţi zeii şi toate ideologiile?

Cartea începe cu o analiză a problemelor politice şi tehnologice actuale. La sfârşitul secolului XX se părea că marile lupte ideologice dintre fascism, comunism şi liberalism se încheiaseră cu victoria copleşitoare a liberalismului. Politica democratică, drepturile omului şi capitalismul de tip laissez-faire păreau menite să cucerească lumea întreagă. Dar, ca de obicei, istoria a luat o întorsătură neaşteptată şi, după ce fascismul şi comunismul s-au prăbuşit, liberalismul se află acum la ananghie. Aşadar, încotro ne îndreptăm?

Această întrebare este cu atât mai tulburătoare cu cât liberalismul pierde credibilitate tocmai când revoluţia tehnologiei informaţiei şi a biotehnologiei ne confruntă cu cele mai mari provocări pe care le-a întâlnit vreodată specia noastră. E posibil ca fuziunea tehnologiei informaţiei şi a biotehnologiei să scoată în curând miliarde de oameni de pe piaţa muncii şi să submineze atât libertatea, cât şi egalitatea. Se poate ca algoritmii Big Data să creeze dictaturi digitale în care toată puterea să fie concentrată în mâinile unei elite minuscule, iar majoritatea oamenilor să sufere nu din pricina exploatării, ci a unui lucru mult mai rău – irelevanţa.

Am discutat pe larg despre fuziunea tehnologiei informaţiei şi a biotehnologiei în anterioara mea carte, Homo deus. Dar, în vreme ce aceasta din urmă se concentra asupra perspectivelor pe termen lung – secole şi chiar milenii –, cartea de faţă se axează pe crizele sociale, economice şi politice actuale. Aici mă interesează nu atât crearea la un moment dat a vieţii anorganice, cât mai curând ameninţările la adresa statului bunăstării şi a anumitor instituţii precum Uniunea Europeană.

Cartea nu încearcă să acopere toate impacturile noilor tehnologii. În mod deosebit, cu toate că tehnologia promite multe lucruri nemaipomenite, intenţia mea aici este să evidenţiez în principal ameninţările şi pericolele. Întrucât corporaţiile şi antreprenorii care se află în fruntea revoluţiei tehnologice au tendinţa firească de a-şi ridica în slăvi creaţiile, este sarcina sociologilor, filosofilor şi istoricilor ca mine să tragă semnalul de alarmă şi să explice toate felurile în care lucrurile o pot lua razna rău de tot.

După ce schiţăm provocările cu care ne confruntăm, în a doua parte a cărţii analizăm o gamă variată de potenţiale reacţii. Ar putea inginerii de la Facebook să folosească IA pentru a crea o comunitate globală care să protejeze egalitatea şi libertatea omului? Poate că soluţia constă în inversarea procesului de globalizare şi reînvestirea statului-naţiune cu putere? Poate că trebuie să ne întoarcem şi mai mult în timp, la izvoarele nesecate de speranţă şi înţelepciune ale tradiţiilor religioase străvechi?

În a treia parte a cărţii vedem cum, deşi provocările tehnologice nu au precedent, iar dezacordurile politice sunt foarte pronunţate, omenirea le poate face faţă dacă ne ţinem temerile sub control şi adoptăm vederi mai umile. Această parte investighează ce se poate face în legătură cu ameninţarea terorismului, cu pericolul războiului global şi cu prejudecăţile şi duşmăniile care stârnesc asemenea conflicte.

A patra parte dezbate noţiunea de post-adevăr şi se întreabă în ce măsură mai putem să înţelegem evenimentele globale şi să facem distincţie între fărădelege şi dreptate. Este Homo sapiens capabil să priceapă lumea pe care a creat-o? Mai există o graniţă clară ce separă realitatea de ficţiune?

În a cincea şi ultima parte adun laolaltă diferitele idei şi adopt o perspectivă mai generală asupra vieţii într-o epocă a uluirii şi confuziei, când vechile poveşti s-au destrămat, iar până acum nu a apărut nici o poveste nouă care să le ia locul. Cine suntem? Ce ar trebui să facem în viaţă? De ce tipuri de competenţe avem nevoie? Având în vedere tot ce ştim şi ce nu ştim despre ştiinţă, despre Dumnezeu, despre politică şi despre religie, ce putem spune despre sensul vieţii în ziua de azi?

Poate că sună prea ambiţios, dar Homo sapiens nu poate aştepta. Filosofia, religia şi ştiinţa intră în criză de timp. Oamenii dezbat sensul vieţii de mii de ani. Nu putem continua această dezbatere la nesfârşit. Criza ecologică iminentă, ameninţarea tot mai mare a armelor de distrugere în masă şi apariţia noilor tehnologii perturbatoare nu vor permite acest lucru. Poate cel mai important, inteligenţa artificială şi biotehnologia oferă omenirii puterea de a remodela şi a reproiecta viaţa. Cât de curând, cineva va trebui să decidă cum să folosească această putere – pe baza unei poveşti implicite sau explicite despre sensul vieţii. Filosofii sunt oameni foarte răbdători, dar inginerii sunt mult mai puţin răbdători, iar investitorii sunt cei mai puţin răbdători dintre toţi. Dacă nu ştii ce să faci cu puterea de a crea viaţă, forţele pieţei nu te vor aştepta o mie de ani să vii cu o soluţie. Mâna invizibilă a pieţei îţi va impune propria replică oarbă. Dacă nu vrei să laşi viitorul vieţii la mila rapoartelor trimestriale de venit, ai nevoie să ştii destul de limpede ce înseamnă viaţa.

În ultimul capitol îmi permit să fac câteva remarci personale, ca de la sapiens la sapiens, chiar înainte să cadă cortina peste specia noastră şi să înceapă o dramă cu totul diferită.

Înainte de a porni în această călătorie intelectuală, aş vrea să subliniez un aspect deosebit de important. O bună parte din carte dezbate neajunsurile viziunii liberale despre lume şi ale sistemului democratic. Asta nu pentru că aş crede că democraţia liberală este exclusiv problematică, ci mai curând întrucât, după mine, este cel mai de succes şi mai versatil model politic pe care l-au creat oamenii până acum ca să facă faţă provocărilor lumii moderne. Deşi poate că nu e potrivit pentru orice societate, în orice stadiu de dezvoltare, şi-a dovedit valoarea în mai multe societăţi şi în mai multe situaţii decât oricare dintre alternativele sale. Prin urmare, atunci când examinăm noile provocări pe care le avem în faţă, este necesar să înţelegem limitările democraţiei liberale şi să explorăm felul în care putem să-i adaptăm şi să-i îmbunătăţim instituţiile actuale.

Din nefericire, în climatul politic actual, orice apreciere critică privind liberalismul şi democraţia ar putea fi deturnată de autocraţi şi de diverse mişcări iliberale, interesaţi doar să discrediteze democraţia liberală, în loc să se angajeze într-o discuţie deschisă legată de viitorul omenirii. Deşi dezbat cu dragă inimă problemele democraţiei liberale, nu tolerează aproape deloc criticile la adresa lor.

Ca autor, am fost nevoit aşadar să fac o alegere dificilă. Să-mi expun părerea în mod deschis, cu riscul ca vorbele să-mi fie scoase din context şi folosite ca să justifice autocraţiile în floare? Sau ar trebui să mă cenzurez? Este o marcă a regimurilor iliberale faptul că fac libera expresie mai dificilă chiar şi în afara graniţelor lor. Dată fiind răspândirea acestor regimuri, este din ce în ce mai periculoasă o dezbatere critică privind viitorul speciei noastre.

După îndelungă chibzuinţă, am ales discuţia deschisă în detrimentul autocenzurii. Dacă nu criticăm modelul liberal, nu putem să-i îndreptăm neajunsurile sau să-l depăşim. Dar vă rog să ţineţi seama de un lucru: această carte a putut fi scrisă doar pentru că oamenii sunt încă relativ liberi să gândească cum vor şi să se exprime după bunul lor plac. Dacă preţuiţi această carte, ar trebui să preţuiţi şi libertatea de expresie.

Partea I

Provocarea tehnologică

Omenirea îşi pierde încrederea în povestea liberală care a dominat politica globală în ultimele decenii, exact când fuziunea biotehnologiei cu tehnologia informaţiei ne aduce cele mai mari provocări cu care s-a confruntat aceasta vreodată.

Capitolul 1

Deziluzionarea

Sfârşitul istoriei a fost amânat

Oamenii gândesc mai curând în poveşti decât în fapte, cifre sau ecuaţii şi, cu cât povestea este mai simplă, cu atât mai bine. Fiecare persoană, grup şi naţiune au propriile poveşti şi mituri. Însă de-a lungul secolului XX elitele globale din New York, Londra, Berlin şi Moscova au formulat trei mari poveşti care pretindeau că explică tot trecutul şi că prezic viitorul întregii lumi: povestea fascistă, povestea comunistă şi povestea liberală. Al Doilea Război Mondial a spulberat povestea fascistă, iar de la sfârşitul anilor 1940 până spre sfârşitul anilor 1980 lumea a devenit un câmp de luptă doar pentru două poveşti: comunismul şi liberalismul. Apoi s-a destrămat şi povestea comunistă, iar povestea liberală a rămas ghidul dominant în ceea ce priveşte trecutul omului şi manualul indispensabil pentru viitorul lumii – sau cel puţin aşa i se părea elitei globale.

Povestea liberală glorifică valoarea şi puterea libertăţii. Potrivit acesteia, vreme de mii de ani, omenirea a trăit sub regimuri opresive, care le-au lăsat oamenilor puţine drepturi politice, oportunităţi economice sau libertăţi personale şi care au restricţionat masiv circulaţia indivizilor, ideilor şi bunurilor. Însă oamenii au luptat pentru libertatea lor şi, pas cu pas, libertatea a câştigat teren. Regimurile democratice au luat locul dictaturilor brutale. Libera iniţiativă a depăşit restricţiile economice. Oamenii au învăţat să gândească singuri şi să-şi urmeze inima, în loc să dea ascultare orbeşte preoţilor bigoţi şi tradiţiilor înguste. Şoselele largi, podurile rezistente şi aeroporturile aglomerate au luat locul zidurilor, şanţurilor cu apă şi gardurilor de sârmă ghimpată.

Povestea liberală recunoaşte faptul că în lume nu totul este aşa cum trebuie să fie şi că mai sunt multe obstacole de depăşit. O bună parte din planeta noastră este dominată de tirani şi, până şi în cele mai liberale ţări, mulţi cetăţeni suferă din cauza sărăciei, a violenţei şi a oprimării. Dar cel puţin ştim ce trebuie să facem ca să rezolvăm aceste probleme: să le oferim oamenilor mai multă libertate. Trebuie să apărăm drepturile omului, să acordăm tuturor drept de vot, să creăm pieţe libere şi să lăsăm indivizii, ideile şi bunurile să circule în lume cât mai uşor cu putinţă. Potrivit acestui panaceu liberal – acceptat, cu mici variaţii, atât de George W. Bush, cât şi de Barack Obama –, dacă vom continua să liberalizăm şi să globalizăm sistemul nostru politic şi economic, vom avea parte de pace şi prosperitate pentru toţi¹.

Ţările care se alătură acestui marş de neoprit al progresului vor fi răsplătite cu pace şi prosperitate mai devreme. Ţările care încearcă să se împotrivească inevitabilului vor suferi consecinţele, până când vor deschide la rândul lor ochii, îşi vor deschide graniţele şi îşi vor liberaliza societăţile, politica şi pieţele. Poate că va dura, dar în cele din urmă până şi Coreea de Nord, Irakul şi El Salvador vor semăna cu Danemarca sau Iowa.

În anii 1990 şi 2000 această poveste a devenit o mantră globală. Din Brazilia până în India, numeroase guverne au adoptat reţete liberale în încercarea de a se alătura marşului inexorabil al istoriei. Cele care nu făceau acest lucru păreau nişte fosile din vremuri demult apuse. În 1997 preşedintele american Bill Clinton a criticat încrezător refuzul guvernului chinez de a liberaliza politica Chinei, spunând că acesta o situează „de partea greşită a istoriei”².

Cu toate acestea, după criza financiară globală din 2008, oamenii din lumea întreagă au devenit tot mai dezamăgiţi de povestea liberală. Zidurile şi firewall-urile sunt din nou la modă. Opoziţia faţă de imigraţie şi acorduri comerciale e în continuă creştere. Guverne chipurile democratice subminează independenţa sistemului judiciar, îngrădesc libertatea presei şi prezintă orice opoziţie ca pe o dovadă de trădare. Liderii politici autoritari din ţări precum Turcia şi Rusia experimentează noi tipuri de democraţii iliberale şi dictaturi în toată regula. În ziua de azi, puţini ar declara cu tărie că Partidul Comunist Chinez se află de partea greşită a istoriei.

Anul 2016 – marcat de votul pentru Brexit în Marea Britanie şi de ascensiunea lui Donald Trump în Statele Unite – a reprezentat momentul în care acest val de dezamăgire a ajuns în statele eminamente liberale din Europa de Vest şi America de Nord. Dacă acum câţiva ani americanii şi europenii încercau încă să liberalizeze Irakul şi Libia cu arma în mână, mulţi oameni din Kentucky şi Yorkshire au ajuns acum să considere că viziunea liberală este fie de nedorit, fie de neatins. Unii au început să fie atraşi de vechea lume ierarhică şi efectiv nu vor să renunţe la privilegiile lor rasiale, naţionale sau de gen. Alţii au conchis (pe bună dreptate sau nu) că liberalizarea şi globalizarea sunt o mare escrocherie care dă puterea unei elite minuscule în detrimentul maselor.

În 1938 oamenilor li se ofereau trei poveşti globale dintre care să aleagă, în 1968 doar două, iar în 1998 părea să aibă câştig de cauză o singură poveste; în 2018 nu mai avem nici una. Nu e de mirare că elitele liberale, care au dominat o bună parte a lumii în ultimele decenii, au intrat în stare de şoc şi sunt dezorientate. Să ai o singură poveste este cea mai liniştitoare situaţie dintre toate. Totul este cât se poate de limpede. Dar să rămâi brusc fără nici o poveste e înspăimântător. Nimic nu mai are logică. Oarecum la fel ca elita sovietică în anii 1980, liberalii nu înţeleg cum s-a abătut istoria de la cursul ei prestabilit şi le lipseşte o prismă alternativă prin care să interpreteze realitatea. Dezorientarea îi face să gândească în termeni apocaliptici, ca şi când neputinţa istoriei de a ajunge la anticipatul ei final fericit nu poate însemna decât că se îndreaptă vertiginos spre Armaghedon. Neputând gândi realist, mintea se agaţă de scenarii catastrofale. La fel ca omul care îşi imaginează că îl doare capul pentru că are o tumoră pe creier în fază terminală, mulţi liberali se tem că Brexitul şi ascensiunea lui Donald Trump prevestesc sfârşitul civilizaţiei umane.

De la uciderea ţânţarilor la uciderea gândurilor

Senzaţia de apocalipsă iminentă şi dezorientare este exacerbată de ritmul tot mai accelerat al transformărilor tehnologice. Sistemul politic liberal a fost modelat în epoca industrială pentru a gestiona o lume de motoare cu abur, rafinării de petrol şi televizoare. Cu greu mai face faţă revoluţiilor actuale din domeniul tehnologiei informaţiei şi al biotehnologiei.

Atât politicienii, cât şi alegătorii nu mai reuşesc nici măcar să înţeleagă noile tehnologii, darămite să le reglementeze potenţialul exploziv. Începând cu anii 1990, probabil că internetul a schimbat lumea mai mult decât orice alt factor şi, cu toate astea, în fruntea revoluţiei internetului s-au aflat mai mult inginerii decât partidele politice. Aţi votat vreodată în ceea ce priveşte internetul? Sistemul democratic încă se chinuie să înţeleagă ce l-a lovit şi nu prea este pregătit să facă faţă următoarelor şocuri, precum dezvoltarea inteligenţei artificiale şi revoluţia blockchain (tehnologia aflată la baza bitcoinului).

Astăzi, computerele au făcut deja sistemul financiar atât de complicat, încât puţini oameni îl pot înţelege. Odată cu dezvoltarea inteligenţei artificiale, e posibil ca foarte curând să ajungem în punctul în care nici un om să nu mai înţeleagă finanţele. Ce va însemna asta pentru procesul politic? Vă puteţi imagina un guvern care aşteaptă smerit ca un algoritm să-i aprobe bugetul sau noua reformă fiscală? În acelaşi timp, reţelele blockchain peer-to-peer şi criptomonedele ca bitcoinul ar putea restructura cu totul sistemul monetar, astfel încât reformele fiscale radicale vor fi inevitabile. De exemplu, ar putea deveni imposibil sau irelevant să impozitezi dolarul, fiindcă majoritatea tranzacţiilor nu vor implica un schimb propriu-zis de monedă naţională – sau vreo monedă în sine. Prin urmare, guvernele ar putea fi nevoite să inventeze cu totul alte taxe – poate o taxă pe informaţie (care va fi deopotrivă cel mai important activ în economie şi singurul lucru aflat la baza multor tranzacţii). Va reuşi sistemul politic să gestioneze criza înainte să rămână fără bani?

Şi mai important, cele două revoluţii, a tehnologiei informaţiei şi a biotehnologiei, ar putea restructura nu numai economii şi societăţi, ci şi corpul şi mintea noastră. În trecut, noi, oamenii, am învăţat să controlăm lumea exterioară, dar am avut un control destul de limitat asupra lumii noastre interioare. Ştiam să construim un dig şi să împiedicăm ieşirea din albie a unui râu, dar nu ştiam să oprim îmbătrânirea corpului. Ştiam să proiectăm un sistem de irigaţii, dar habar nu aveam să proiectăm un creier. Dacă ţânţarii ne bâzâiau la ureche şi ne tulburau somnul, ştiam cum să ucidem ţânţarii; dar, dacă un gând nu ne dădea pace şi nu ne lăsa să dormim noaptea, cei mai mulţi dintre noi nu ştiau cum să omoare gândul.

Revoluţiile din biotehnologie şi tehnologia informaţiei ne vor oferi controlul asupra lumii noastre interioare şi ne vor permite să concepem şi să creăm viaţă. Vom învăţa să proiectăm creiere, să prelungim viaţa şi să ucidem gânduri după bunul nostru plac. Nimeni nu ştie care vor fi consecinţele. Oamenii s-au priceput dintotdeauna mult mai bine să inventeze instrumente decât să le folosească în mod chibzuit. E mai uşor să manipulezi un râu construind pe cursul lui un dig decât să prezici toate consecinţele complexe ale acestui lucru asupra sistemului ecologic mai vast. În mod asemănător, va fi mai uşor de redirecţionat fluxul minţii decât de preconizat ce va însemna acest lucru pentru psihicul nostru sau pentru sistemele noastre sociale.

În trecut, am dobândit puterea de a manipula lumea din jurul nostru şi de a remodela întreaga planetă, dar, întrucât nu am înţeles complexitatea ecologiei globale, schimbările pe care le-am făcut au perturbat fără să vrem întregul sistem ecologic, iar acum ne confruntăm cu un colaps ecologic. În secolul următor, biotehnologia şi tehnologia informaţiei ne vor oferi puterea de a ne manipula lumea interioară şi de a ne remodela, dar, fiindcă nu înţelegem complexitatea minţii, schimbările pe care le vom face ne-ar putea tulbura sistemul mental într-o asemenea măsură, încât şi acesta ar putea ceda.

Revoluţiile din biotehnologie şi tehnologia informaţiei sunt înfăptuite de ingineri, antreprenori şi oameni de ştiinţă care nu prea conştientizează implicaţiile politice ale deciziilor lor şi care cu siguranţă nu reprezintă pe nimeni. Pot parlamentele şi partidele să preia controlul situaţiei? În clipa de faţă, se pare că nu. Transformările tehnologice nici măcar nu constituie o chestiune importantă în agenda politică. Astfel, în cursa pentru preşedinţia Statelor Unite din 2016, principala referire la efectele perturbatoare ale tehnologiei a avut de-a face cu scandalul e-mailurilor lui Hillary Clinton³ şi, în ciuda tuturor discuţiilor despre pierderea locurilor de muncă, nici unul dintre candidaţi nu a vorbit despre potenţialul impact al automatizării. Donald Trump i-a avertizat pe alegători că mexicanii şi chinezii le vor lua slujbele şi că, drept urmare, ar trebui să construiască un zid la graniţa cu Mexicul⁴. Nu i-a avertizat niciodată pe alegători că algoritmii le vor lua slujbele şi nici nu a sugerat să se instaleze un firewall la graniţa cu California.

Poate că acesta este unul dintre motivele (deşi nu singurul) pentru care până şi votanţii din inima Vestului liberal îşi pierd încrederea în povestea liberală şi în procesul democratic. Poate că oamenii de rând nu înţeleg inteligenţa artificială şi biotehnologia, dar pot simţi că viitorul trece pe lângă ei. În 1938 poate că omul obişnuit trăia în condiţii dificile în URSS, Germania sau Statele Unite, dar i se spunea în permanenţă că e cel mai important lucru din lume şi că el este viitorul (cu condiţia, fireşte, să fie „o persoană obişnuită”, şi nu evreu sau african). Se uita la afişele de propagandă – care înfăţişau de obicei muncitori în minele de cărbune, oţelari şi casnice în ipostaze eroice – şi se vedea pe el însuşi acolo: „Eu sunt în afişul acela! Sunt eroul viitorului!”⁵.

În 2018 omul de rând se simte tot mai irelevant. Multe cuvinte misterioase sunt vehiculate cu entuziasm în cadrul conferinţelor TED şi de înaltă tehnologie, precum şi în comisiile guvernamentale de experţi – „globalizare”, „blockchain”, „inginerie genetică”, „inteligenţă artificială”, „învăţare automată” (machine learning) –, iar oamenii de rând ar putea foarte bine să presupună că nici unul dintre aceste cuvinte nu are vreo legătură cu ei. Povestea liberală era povestea oamenilor obişnuiţi. Cum poate ea să rămână relevantă pentru o lume de cyborgi şi algoritmi interconectaţi?

În secolul XX, masele s-au revoltat împotriva exploatării şi au încercat să-şi transpună rolul vital din economie în putere politică. Acum masele se tem de irelevanţă şi sunt disperate să folosească puterea politică ce le-a mai rămas înainte să fie prea târziu. Brexitul şi ascensiunea lui Trump ar putea demonstra astfel o traiectorie contrară celei a revoluţiilor socialiste tradiţionale. Revoluţiile rusă, chineză şi cubaneză au fost înfăptuite de oameni care erau vitali pentru economie, dar care nu aveau putere politică; în 2016, Brexitul şi Trump au fost susţinuţi de mulţi oameni care dispuneau încă de putere politică, dar care se temeau că îşi pierd valoarea economică. Poate că în secolul XXI vor izbucni revolte populiste nu împotriva unei elite economice care exploatează poporul, ci împotriva unei elite economice care nu mai are nevoie de el⁶. Iar aceasta ar putea fi foarte bine o bătălie pierdută dinainte. Este mult mai greu să lupţi împotriva irelevanţei decât împotriva exploatării.

Phoenixul liberal

Nu este prima oară când povestea liberală se confruntă cu o criză de încredere. Încă de când a dobândit influenţă globală, în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, această poveste a fost afectată de crize periodice. Prima epocă a globalizării şi a liberalizării s-a sfârşit cu baia de sânge a Primului Război Mondial, când politica puterii imperiale a pus capăt marşului progresului global. În zilele de după asasinarea arhiducelui Franz Ferdinand la Sarajevo, s-a dovedit că marile puteri credeau în imperialism mult mai mult decât în liberalism şi, în loc să unească lumea prin intermediul comerţului liber şi paşnic, s-au străduit să cucerească cu forţa o parte mai mare din mapamond. Cu toate acestea, liberalismul a supravieţuit acestui moment Franz Ferdinand, iar la sfârşitul războiului era mai puternic decât înainte şi anunţa că acesta fusese „războiul menit să pună capăt tuturor războaielor”. Chipurile, măcelul fără precedent ar fi arătat omenirii întregi preţul îngrozitor al imperialismului, iar acum omenirea era în sfârşit gata să creeze o nouă ordine mondială bazată pe principiile libertăţii şi păcii.

A urmat momentul Hitler, în anii 1930 şi la începutul anilor 1940, când fascismul a părut o vreme irezistibil. Victoria în faţa acestei ameninţări nu a făcut decât să o anunţe pe următoarea. În perioada Che Guevara, între anii 1950 şi 1970, părea din nou că liberalismul era pe ducă şi că viitorul aparţinea comunismului. În cele din urmă, comunismul a fost cel care s-a prăbuşit. Supermarketul s-a dovedit a fi mult mai puternic decât gulagul. Mai important, povestea liberală s-a dovedit a fi mult mai maleabilă şi mai dinamică decât oricare dintre rivalele sale. A avut câştig de cauză în faţa imperialismului, a fascismului şi a comunismului întrucât a adoptat unele dintre cele mai bune idei şi practici ale acestora. În special, povestea liberală a învăţat de la comunism să lărgească cercul empatiei şi să preţuiască nu numai libertatea, ci şi egalitatea.

La început, povestea liberală se îngrijea îndeosebi de libertăţile şi privilegiile bărbaţilor europeni din pătura de mijloc şi părea indiferentă la necazurile oamenilor din clasa muncitoare, ale femeilor, minorităţilor şi nonoccidentalilor. În 1918, când Marea Britanie şi Franţa, victorioase, vorbeau cu însufleţire despre libertate, nu se gândeau la supuşii imperiilor lor din întreaga lume. De exemplu, răspunsul la cererile Indiei de autodeterminare a fost masacrul de la Amritsar din 1919, când armata britanică a măcelărit sute de demonstranţi neînarmaţi.

Chiar şi după al Doilea Război Mondial, liberalilor occidentali le venea în continuare foarte greu să aplice valorile lor aşa-zis universale în cazul nonoccidentalilor. Astfel, în 1945, când olandezii au fost eliberaţi de sub ocupaţia brutală, de cinci ani, a naziştilor, aproape primul lucru pe care l-au făcut a fost să strângă o armată şi să o trimită la celălalt capăt al lumii, ca să ocupe din nou fosta colonie Indonezia. Dacă în 1940 olandezii au renunţat la propria independenţă după numai vreo patru zile de luptă, au luptat mai bine de patru ani lungi şi grei ca să suprime independenţa Indoneziei. Nu e de mirare că numeroase mişcări de eliberare naţională din lumea întreagă şi-au pus speranţele mai curând în Moscova şi Beijingul comuniste decât în apărătorii autoproclamaţi ai libertăţii din Occident.

Treptat însă, povestea liberală şi-a lărgit orizonturile şi cel puţin în teorie a ajuns să preţuiască libertăţile şi drepturile tuturor fiinţelor umane, fără excepţie. Odată cu lărgirea cercului libertăţii, şi povestea liberală a ajuns să recunoască importanţa programelor sociale de tip comunist. Libertatea nu valorează prea mult dacă nu este însoţită de un fel de plasă de siguranţă socială. Statele bunăstării social-democrate au îmbinat democraţia şi drepturile omului cu sisteme de învăţământ şi medicale finanţate de stat. Până şi Statele Unite ultracapitaliste şi-au dat seama că apărarea libertăţii necesită cel puţin unele servicii sociale asigurate de stat. Copiii flămânzi nu au libertăţi.

La începutul anilor 1990, intelectualii şi politicienii salutau „Sfârşitul Istoriei”, afirmând încrezători că toate marile probleme politice şi economice din trecut fuseseră soluţionate şi că pachetul liberal recondiţionat al democraţiei, drepturilor omului, pieţelor libere şi serviciilor sociale de stat a rămas singura opţiune disponibilă. Acest pachet părea menit să se răspândească în lumea întreagă, să depăşească toate obstacolele, să şteargă toate graniţele naţionale şi să transforme omenirea într-o singură comunitate globală liberă⁷.

Dar istoria nu s-a sfârşit, iar după momentul Franz Ferdinand, momentul Hitler şi momentul Che Guevara, ne regăsim acum în momentul Trump. Numai că de astă dată povestea liberală nu se confruntă cu un adversar ideologic coerent, precum imperialismul, fascismul sau comunismul. Momentul Trump este mult mai nihilist.

În vreme ce toate mişcările majore din secolul XX aveau o viziune pentru întreaga specie umană – fie ea revoluţie, eliberare sau supremaţie globală –, Donald Trump nu oferă aşa ceva. Dimpotrivă. Principalul lui mesaj e că nu este sarcina Americii să formuleze şi să promoveze vreo viziune globală. În mod similar, partizanii britanici ai Brexitului nu au nici un plan pentru viitorul Regatului Dezunit – viitorul Europei şi al lumii depăşeşte cu mult orizontul lor. Cei mai mulţi oameni care au votat pentru Trump şi Brexit nu au respins în totalitate pachetul liberal – şi-au pierdut încrederea mai ales în partea legată de globalizare. Aceştia cred încă în democraţie, în pieţele libere, în drepturile omului şi în responsabilitatea socială, dar sunt de părere că aceste idei măreţe se pot opri la graniţă. De fapt, cred că, pentru a menţine libertatea şi prosperitatea în Yorkshire sau în Kentucky, cel mai bine ar fi să construiască un zid la graniţă şi să adopte politici iliberale faţă de străini.

Superputerea emergentă care e China prezintă o imagine aproape în oglindă. Se fereşte să-şi liberalizeze politica internă, dar a adoptat o abordare mult mai liberală a restului lumii. De fapt, când vine vorba de comerţ liber şi de cooperare internaţională, Xi Jinping pare adevăratul succesor al lui Obama. Acordând mai puţină importanţă marxism-leninismului, China pare destul de mulţumită de ordinea internaţională liberală.

Rusia renăscută se consideră o rivală mult mai puternică a ordinii liberale globale, dar, cu toate că şi-a refăcut forţa militară, din punct de vedere ideologic e falimentară. Vladimir Putin este cu siguranţă popular atât în Rusia, cât şi în rândul diferitelor mişcări de dreapta din lume, însă nu are nici o viziune globală asupra lumii care ar putea să-i atragă pe şomerii spanioli, pe brazilienii nemulţumiţi sau pe studenţii visători de la Cambridge.

Rusia oferă un model alternativ la democraţia liberală, dar acest model nu este o ideologie politică coerentă. Mai curând, e o practică politică în care nişte oligarhi monopolizează cea mai mare parte din avuţia şi puterea unei ţări, după care se folosesc de controlul pe care îl au asupra presei pentru a-şi ascunde activităţile şi a-şi consolida autoritatea. Democraţia are la bază principiul lui Abraham Lincoln potrivit căruia „poţi să-i păcăleşti uneori pe toţi şi poţi să-i păcăleşti mereu pe unii, dar nu poţi să-i păcăleşti mereu pe toţi”. Dacă un guvern este corupt şi nu reuşeşte să îmbunătăţească viaţa oamenilor, în cele din urmă îndeajuns de mulţi cetăţeni vor conştientiza acest lucru şi vor schimba guvernul. Dar controlul guvernamental asupra presei subminează logica lui Lincoln, deoarece îi împiedică pe cetăţeni să vadă adevărul. Prin intermediul monopolului său asupra presei, oligarhia de la conducere poate să dea vina în repetate rânduri pe alţii pentru toate eşecurile sale şi să abată atenţia către ameninţări externe – fie ele reale sau imaginare.

Atunci când eşti condus de o asemenea oligarhie, există întotdeauna câte o criză care are întâietate în faţa unor lucruri plictisitoare precum sistemul sanitar şi poluarea. Dacă naţiunea se confruntă cu o invazie din exterior sau cu o manevră subversivă diabolică, cine mai are timp să-şi facă griji în legătură cu spitalele supraaglomerate şi râurile poluate? Fabricând un şir nesfârşit de crize, o oligarhie coruptă îşi poate prelungi autoritatea la infinit⁸.

Totuşi, deşi este trainic în practică, acest model oligarhic nu atrage pe nimeni. Spre deosebire de alte ideologii care îşi expun cu mândrie viziunea, oligarhiile aflate la conducere nu sunt mândre de practicile lor şi tind să folosească alte ideologii drept perdea de fum. Astfel, Rusia pretinde că este o democraţie, iar liderii ei îşi proclamă loialitatea mai curând faţă de valorile naţionalismului rus şi ale creştinismului ortodox decât faţă de oligarhie. Poate că extremiştii de dreapta din Franţa şi Marea Britanie se bazează pe ajutorul ruşilor şi-şi exprimă admiraţia pentru Putin, dar nici măcar votanţilor lor nu le-ar plăcea să trăiască într-o ţară care copiază efectiv modelul rusesc – o ţară cu corupţie endemică, cu servicii care lasă de dorit, cu o inegalitate colosală şi fără stat de drept. Potrivit unor statistici, Rusia se numără printre ţările cu cele mai mari inegalităţi din lume, 87% din bogăţie fiind concentrată în mâinile celor mai avuţi 10%⁹. Câţi susţinători din clasa muncitoare ai Front National vor să reproducă acest tipar al distribuţiei averii în Franţa?

Oamenii părăsesc regimurile care nu le satisfac aşteptările. În călătoriile mele prin lume am întâlnit numeroşi oameni, în multe ţări, care voiau să emigreze în SUA, în Germania, în Canada sau în Australia. Am cunoscut câţiva care voiau să se mute în China sau în Japonia. Dar nu am întâlnit până acum nici măcar o singură persoană care să viseze să emigreze în Rusia.

Cât despre „islamul global”, acesta îi atrage mai ales pe cei născuţi în sânul lui. Deşi este, poate, atractiv pentru unii oameni din Siria şi Irak şi chiar pentru tinerii musulmani dezorientaţi din Germania şi din Marea Britanie, e greu de crezut că Grecia sau Africa de Sud – ca să nu mai vorbim de Canada sau de Coreea de Sud – s-ar alătura unui califat global ca remediu la problemele lor. Şi în acest caz, oamenii îşi exprimă nemulţumirile emigrând. Pentru fiecare tânăr musulman din Germania care a plecat în Orientul Mijlociu ca să trăiască într-o teocraţie musulmană, probabil că o sută de tineri din Orientul Mijlociu ar fi vrut să facă aceeaşi călătorie, dar în sens invers şi să înceapă o viaţă nouă în Germania liberală.

Asta ar putea însemna că actuala criză de încredere este mai puţin acută decât cele dinainte. Orice liberal adus la disperare de evenimentele din ultimii câţiva ani ar trebui să-şi amintească doar că lucrurile arătau mult mai rău în 1918, în 1938 sau în 1968. La urma urmei, omenirea nu va abandona povestea liberală, fiindcă nu are alternativă. Poate că oamenii mai lovesc uneori în sistem la furie, dar, cum nu au unde altundeva să se ducă, în cele din urmă se vor întoarce.

Ca alternativă, oamenii ar putea să renunţe cu totul la ideea de a avea o poveste globală de vreun fel şi să se refugieze în schimb în poveştile naţionaliste şi religioase locale. În secolul XX, mişcările naţionaliste au fost un actor politic deosebit de important, însă le-a lipsit o viziune coerentă asupra viitorului lumii în afară de susţinerea împărţirii globului în state-naţiuni independente. Astfel, naţionaliştii indonezieni au luptat împotriva dominaţiei olandeze, iar naţionaliştii vietnamezi şi-au dorit un Vietnam liber, dar nu a existat nici o poveste indoneziană sau vietnameză pentru omenire în ansamblul ei. Când a venit timpul să explice cum ar trebui să se raporteze unele la altele Indonezia, Vietnamul şi toate celelalte naţiuni libere şi cum ar trebui să abordeze oamenii problemele globale precum ameninţarea războiului nuclear, naţionaliştii au apelat în mod invariabil la idei liberale sau comuniste.

Dar, dacă atât liberalismul, cât şi comunismul sunt acum discreditate, poate ar trebui ca oamenii să renunţe la însăşi ideea unei poveşti globale unice? La urma urmei, nu au fost toate aceste poveşti globale – până şi comunismul – produsul imperialismului occidental? De ce ar trebui să aibă încredere ţăranii vietnamezi în ideea unui german din Trier şi a unui industriaş din Manchester? Poate fiecare ţară ar trebui să urmeze o cale idiosincrasică diferită, definită de propriile tradiţii străvechi? Poate până şi occidentalii ar trebui să ia o pauză şi să nu mai încerce să conducă lumea, concentrându-se în schimb asupra propriilor probleme?

Asta este fără îndoială ceea ce se petrece pretutindeni pe glob, pe măsură ce vidul creat de prăbuşirea liberalismului este umplut într-o doară cu fantezii nostalgice legate de un trecut glorios local. Donald Trump i-a îndemnat pe americani la izolaţionism, promiţând totodată că va „Face din nou America măreaţă” – de parcă în anii 1980 sau 1950 Statele Unite erau o societate perfectă pe care americanii ar trebui să o recreeze cumva în secolul XXI. Cei ce susţin Brexitul visează să facă din Marea Britanie o putere independentă, de parcă ar trăi încă pe vremea reginei Victoria, iar „splendida izolare” ar fi o politică viabilă pentru epoca internetului şi a încălzirii globale. Elitele chineze şi-au redescoperit moştenirile confucianiste şi imperiale autohtone, ca supliment sau chiar substitut pentru ideologia marxistă îndoielnică pe care au importat-o din Occident. În Rusia, viziunea oficială a lui Putin nu este să construiască o oligarhie coruptă, ci mai curând să readucă la viaţă vechiul imperiu ţarist. La un secol după Revoluţia Bolşevică, Putin promite o revenire la vechile glorii ţariste cu un guvern autocrat susţinut de naţionalismul rus şi de evlavia ortodoxă, care îşi extinde autoritatea de la Marea Baltică până în Caucaz.

Visuri nostalgice asemănătoare ce îmbină ataşamentul naţionalist cu tradiţiile religioase susţin şi regimurile din India, Polonia, Turcia şi multe alte ţări. Aceste fantezii nu sunt nicăieri mai pronunţate decât în Orientul Mijlociu, unde islamiştii vor să copieze sistemul instituit de profetul Mahomed în oraşul Medina acum 1.400 de ani, în vreme ce evreii fundamentalişti din Israel îi întrec până şi pe islamişti, visând să se întoarcă în timp 2.500 de ani, în vremurile biblice. Membrii guvernului de coaliţie aflat în fruntea Israelului vorbesc deschis despre speranţa lor de lărgire a graniţelor Israelului modern, ca să corespundă mai mult cu cele ale Israelului biblic, de restabilire a legii biblice şi chiar de reconstruire a Templului antic al lui Iahve din Ierusalim pe locul moscheii Al-Aqsa¹⁰.

Elitele liberale urmăresc îngrozite toate aceste lucruri şi speră că omenirea va reveni pe făgaşul liberal la timp pentru a evita dezastrul. În ultimul său discurs susţinut la Naţiunile Unite în septembrie 2016, preşedintele Obama şi-a avertizat ascultătorii cu privire la retragerea „într-o lume profund dezbinată şi în ultimă instanţă în conflict, din raţiuni străvechi ce ţin de naţiune, trib, rasă şi religie”. În schimb, spunea el, „principiile pieţelor libere şi responsabilităţii guvernamentale, ale democraţiei, drepturilor omului şi legii internaţionale… rămân temelia cea mai solidă pentru progresul omului în acest secol”¹¹.

Obama a subliniat pe bună dreptate faptul că, în ciuda numeroaselor neajunsuri ale pachetului liberal, acesta are un istoric mult mai bun decât oricare dintre alternativele sale. Cei mai mulţi oameni nu s-au bucurat niciodată de mai multă pace sau prosperitate decât sub auspiciile ordinii liberale de la începutul secolului XXI. Pentru prima oară în istorie, mai puţini oameni mor din cauza bolilor infecţioase decât de bătrâneţe, foametea ucide mai puţine persoane decât obezitatea, iar violenţele fac mai puţine victime decât accidentele.

Dar liberalismul nu are nici o soluţie evidentă la cele mai mari probleme cu care ne confruntăm: colapsul ecologic şi perturbările tehnologice. În mod tradiţional, liberalismul s-a bazat pe creşterea economică pentru a soluţiona ca prin minune conflictele sociale şi politice dificile. Liberalismul a împăcat proletariatul cu burghezia, pe credincioşi cu ateii, pe localnici cu imigranţii şi pe europeni cu asiaticii promiţându-le tuturor o felie mai mare din plăcintă. Cu o plăcintă care creştea întruna, acest lucru era posibil. Totuşi, creşterea economică nu va salva ecosistemul global – dimpotrivă, ea este cauza crizei ecologice. Creşterea economică nu va rezolva nici problema perturbărilor tehnologice – ea are la bază un număr tot mai mare de invenţii tehnologice cu caracter perturbator.

Povestea liberală şi logica capitalismului de tip laissez-faire îi încurajează pe oameni să aibă aşteptări mari. În a doua jumătate a secolului XX, fiecare generaţie – în Houston, Shanghai, Istanbul sau São Paulo – s-a bucurat de o educaţie mai bună, de servicii medicale superioare şi de venituri mai mari decât cea dinaintea ei. În deceniile următoare însă, din cauza perturbărilor tehnologice şi a colapsului ecologic, generaţia mai tânără s-ar putea să aibă noroc dacă rămâne măcar cu ce are.

Prin urmare, ne rămâne sarcina creării unei poveşti updatate pentru lume. La fel cum prefacerile revoluţiei industriale au dat naştere ideologiilor originale ale secolului XX, cel mai probabil şi revoluţiile viitoare din biotehnologie şi din tehnologia informaţiei vor necesita viziuni noi. Aşadar, următoarele decenii s-ar putea caracteriza printr-un examen de conştiinţă atent şi formularea unor noi modele sociale şi politice. Ar putea liberalismul să se reinventeze încă o dată, la fel cum a făcut după crizele din anii 1930 şi 1960, devenind mai atractiv decât oricând? Ar putea naţionalismul şi religia tradiţionale să ofere soluţiile care le scapă liberalilor şi ar putea folosi ele înţelepciunea străveche ca să modeleze o viziune actualizată asupra lumii? Sau poate că a sosit momentul să o rupem definitiv cu trecutul şi să inventăm o poveste nouă-nouţă, care să transceandă nu numai vechii zei şi vechile naţiuni, ci şi înseşi valorile moderne esenţiale ale libertăţii şi egalităţii?

În prezent, omenirea este departe de a ajunge la vreun consens în privinţa acestor chestiuni. Trăim încă momentul nihilist al dezamăgirii şi furiei, după ce oamenii şi-au pierdut încrederea în vechile poveşti, dar înainte să fi îmbrăţişat una nouă. Aşadar, ce urmează? Primul pas este să ne potolim puţin cu profeţiile apocaliptice şi să înlocuim panica cu nedumerirea. Panica este o formă de hybris. Este generată de sentimentul arogant că ştiu exact încotro se îndreaptă lumea – în jos. Nedumerirea este mai umilă şi, drept urmare, oferă o viziune mai clară. Dacă vă vine să o luaţi la fugă pe stradă urlând în gura mare „Vine apocalipsa!”, încercaţi să vă spuneţi: „Nu, nu-i vorba despre asta. Adevărul este că efectiv nu pricep ce se petrece în lume”.

Capitolele următoare vor încerca să clarifice câteva dintre noile posibilităţi deconcertante cu care ne confruntăm şi felul cum am putea merge apoi mai departe. Dar, înainte de a explora potenţialele soluţii la necazurile omenirii, trebuie să înţelegem mai bine provocarea pe care o reprezintă tehnologia. Revoluţiile din tehnologia informaţiei şi din biotehnologie se află încă în fază incipientă şi e discutabil în ce măsură sunt realmente responsabile pentru criza actuală a liberalismului. Majoritatea oamenilor din Birmingham, Istanbul, Sankt-Petersburg şi Mumbai sunt doar vag conştienţi – sau chiar deloc – de dezvoltarea inteligenţei artificiale şi de potenţialul ei impact asupra vieţii lor. Cu toate acestea, nu încape îndoială că revoluţiile tehnologice vor lua avânt în următoarele decenii şi vor supune omenirea celor mai dificile încercări cu care ne-am confruntat vreodată. Oricărei poveşti care va încerca să atragă loialitatea omenirii îi va fi testată înainte de toate capacitatea de a face faţă celor două revoluţii – cea din tehnologia informaţiei şi cea din biotehnologie. Dacă liberalismul, naţionalismul, islamul sau o nouă credinţă vor dori să modeleze lumea anului 2050, vor trebui nu numai să înţeleagă inteligenţa artificială, algoritmii Big Data şi bioingineria, ci şi să le încorporeze într-o nouă poveste cu sens.

Ca să înţelegem natura acestei provocări tehnologice, poate cel mai bine ar fi să începem cu piaţa muncii. În 2015 am început să călătoresc în lume şi să stau de vorbă cu reprezentanţi guvernamentali, oameni de afaceri, activişti sociali şi elevi despre problemele omenirii. Ori de câte ori toate discuţiile despre inteligenţă artificială, algoritmi Big Data şi bioinginerie îi fac să-şi piardă răbdarea sau să se plictisească, nu trebuie de obicei să rostesc decât un singur cuvânt magic ca să le recâştig atenţia: slujbe. Revoluţia tehnologică ar putea să scoată în curând miliarde de oameni de pe piaţa muncii şi să creeze o nouă şi uriaşă clasă inutilă, generând prefaceri sociale şi politice pe care nici o ideologie existentă nu ştie cum să le gestioneze. Toate discuţiile despre tehnologie şi ideologie poate că sună foarte abstract şi îndepărtat, însă perspectiva cât se poate de reală a şomajului în masă – sau a şomajului personal – nu lasă pe nimeni indiferent.

Note

Capitolul 1

Deziluzionarea

1. Vezi, de exemplu, discursul inaugural al lui George W. Bush din 2005, în care spunea: „Evenimentele şi simţul practic ne conduc la o concluzie: supravieţuirea libertăţii în ţara noastră depinde tot mai mult de succesul libertăţii în alte ţări. Cea mai bună speranţă pentru pace în lumea noastră este extinderea libertăţii în lumea întreagă”. „Bush Pledges to Spread Democracy”, CNN, 20 ianuarie 2005, http://edition.cnn.com/2005/ALL POLITICS/ 01/20/bush.speech, accesat pe 7 ianuarie 2018. Pentru Obama, vezi, de exemplu, ultimul său discurs rostit la ONU: Katie Reilly, „Read Barack Obama’s Final Speech to the United Nations as President”, Time, 20 septembrie 2016, http://time.com/4501910/president-obama-united-nations- speech-transcript, accesat pe 3 decembrie 2017.

2. William Neikirk şi David S. Cloud, „Clinton: Abuses Put China «On Wrong Side of History»”, Chicago Tribune, 30 octombrie 1997, http://articles.chicagotribune.com/1997-10-30/news/9710300304_1_human-rights-jiang-zemin-chinese-leader, accesat pe 3 decembrie 2017.

3. Eric Bradner, „Hillary Clinton’s Email Controversy, Explained”, CNN, 28 octombrie 2016, http://edition.cnn.com/2015/09/03/politics/hillary-clinton-email-controversy-explained-2016/index.html, accesat pe 3 decembrie 2017.

4. Chris Graham şi Robert Midgley, „Mexico Border Wall: What is Donald Trump Planning, How Much Will It Cost and Who Will Pay for It?”, Telegraph, 23 august 2017, http://www.telegraph.co.uk/news/0/mexico-border-wall-donald-trump-planning-much-will-cost-will, accesat pe 3 decembrie 2017; Michael Schuman, „Is China Stealing Jobs? It May Be Losing Them, Instead”, New York Times, 22 iulie 2016, https://www.nytimes.com/ 2016/07/23/business/international/china-jobs-donald-trump.html, accesat pe 3 decembrie 2017.

5. Pentru mai multe exemple din secolul al XIX-lea şi de la începutul secolului XX, vezi: Evgeny Dobrenko şi Eric Naiman (eds.), The Landscape of Stalinism: The Art and Ideology of Soviet Space (Seattle: University of Washington Press, 2003); W.L. Guttsman, Art for the Workers: Ideology and the Visual Arts in Weimar Germany (New York: Manchester University Press, 1997). Pentru o discuţie generală, vezi, de exemplu: Nicholas John Cull, Propaganda and Mass Persuasion: A Historical Encyclopedia, 1500 to the Present (Santa Barbara: ABC-CLIO, 2003).

6. Pentru această interpretare, vezi: Ishaan Tharoor, „Brexit: A modern-day Peasants’ Revolt?”, Washington Post, 25 iunie 2016, https://www.washington post.com/news/worldviews/wp/2016/06/25/the-brexit-a-modern-day-peasants-revolt/?utm_term=.9b8e81bd5306; John Curtice, „US election 2016: The Trump-Brexit voter revolt”, BBC, 11 noiembrie 2016, http://www.bbc.com/news/election-us-2016–37943072.

7. Cel mai vestit dintre aceştia rămâne, desigur, Francis Fukuyama, The End of History and the Last Man (Londra: Penguin, 1992).

8. Karen Dawisha, Putin’s Kleptocracy (New York: Simon & Schuster, 2014); Timothy Snyder, The Road to Unfreedom: Russia, Europe, America (New York: Tim Duggan Books, 2018); Anne Garrels, Putin Country: A Journey Into the Real Russia (New York: Farrar, Straus & Giroux, 2016); Steven Lee Myers, The New Tsar: The Rise and Reign of Vladimir Putin (New York: Knopf Doubleday, 2016).

9. Credit Suisse, Global Wealth Report 2015, 53, https://publications.credit-suisse.com/tasks/render/file/?fileID=F2425415-DCA7-80B8-EAD989AF 9341D47E, accesat pe 12 martie 2018; Filip Novokmet, Thomas Piketty şi Gabriel Zucman, „From Soviets to Oligarchs: Inequality and Property in Russia 1905-2016”, iulie 2017, World Wealth and Income Database, http://www.piketty.pse.ens.fr/files/NPZ2017WIDworld.pdf, accesat pe 12 martie 2018; Shaun Walker, „Unequal Russia”, Guardian, 25 aprilie 2017, https://www.theguardian.com/inequality/2017/apr/25/unequal-russia-is-anger-stirring-in-the-global-capital-of-inequality, accesat pe 12 martie 2018.

10. Ayelet Shani, „The Israelis Who Take Rebuilding the Third Temple Very Seriously”, Haaretz, 10 august 2017, https://www.haaretz.com/israel-news/.premium-1.805977, accesat în ianuarie 2018; „Israeli Minister: We Should Rebuild Jerusalem Temple”, Israel Today, 7 iulie 2013, http://www.israel today.co.il/Default.aspx?tabid=178&nid=23964, accesat pe 7 ianuarie 2018; Yuri Yanover, „Dep. Minister Hotovely: The Solution Is Greater Israel without Gaza”, Jewish Press, 25 august 2013, http://www.jewishpress.com/news/breaking-news/dep-minister-hotovely-the-solution-is-greater-israel-without-gaza/2013/08/25, accesat pe 7 ianuarie 2018; „Israeli Minister: The Bible Says West Bank Is Ours”, Al Jazeera, 24 februarie 2017, http://www.aljazeera.com/ programmes/upfront/2017/02/israeli-minister-bible-west-bank-1702240828 27910.html, accesat pe 29 ianuarie 2018.

11. Katie Reilly, „Read Barack Obama’s Final Speech to the United Nations as President”, Time, 20 septembrie 2016, http://time.com/4501910/president-obama-united-nations-speech-transcript, accesat pe 3 decembrie 2017.