Paul Brunton, The Hidden Teaching Beyond Yoga

Copyright © 2015 by The Paul Brunton Philosophic Foundation

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5302-7

ISBN PDF: 978-973-46-5303-4

ISBN print: 978-973-46-4585-5

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c a by Saptarshi Biswas

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PAUL BRUNTON (1898-1981), jurnalist britanic, a renunţat la carieră pentru a călători şi a-şi însuşi învăţăturile oamenilor sfinţi din diferite regiuni ale globului. Cărţile sale – A Search in Secret India (1935), The Inner Reality (1939), The Hidden Teaching Beyond Yoga (1941) etc. – au avut un rol major în popularizarea gîndirii orientale şi a principalilor ei exponenţi în Occident. La Editura Polirom au mai fost traduse volumele India secretă (2013), Un eremit în Himalaya (2013) şi Egiptul secret (2014).

Cu cît oamenii studiază mai mult cuvinte, teorii şi
intelecţii de dincolo de yoga, cu atît mai puţin dobîndesc intuiţia,
revelaţia şi înţelepciunea.
Priviţi înăuntrul vostru.

Rezumatul Învăţăturii secrete de dincolo de yoga

făcut de Paul Brunton şi dictat unui vizitator

Prefaţă

Învăţătura secretă de dincolo de yoga este mai mult decît o carte oarecare de învăţături menite să aprofundeze sau să lărgească preocupările spirituale: această carte poate schimba fundamental modul în care abordaţi viaţa. În urma unei remarcabile explorări a experienţei, Învăţătura secretă… oferă un răspuns la întrebarea „Care este natura realităţii şi a relaţiei dintre minte, trup şi lume?”.

Paul Brunton (PB, cum îşi spunea el) începe această călătorie cu o analiză pas cu pas a percepţiei obişnuite, îndrumîndu-ne cu pricepere pe calea care demonstrează că dualismul asumat – eu şi lumea mea – nu este ceea ce pare a fi. PB arată că nu putem trece dincolo de sau nu putem ieşi „în exteriorul” ideilor şi imaginilor din conştiinţă – acestea sînt tot ce cunoaştem, şi nu o lume „exterioară”. Această înţelegere a minţii ca bază a experienţei este numită de PB „mentalism”.

Prin mentalism înţelegem mai exact că toate lucrurile din experienţa umană, fără nici o excepţie, sînt în întregime şi pe deplin lucruri mentale, nu doar simple copii mentale ale lucrurilor materiale; că toată această panoramă a existenţei universale nu este decît o experienţă mentală, şi nu doar o reprezentare mentală a unei existenţe materiale separate; că putem ajunge la astfel de concluzii nu doar printr-o secvenţă liniară de gîndire raţională, ci şi printr-o reorientare a conştiinţei în timpul meditaţiei mistice avansate1.

Învăţătura secretă… este un ghid pentru a experimenta de unul singur acest adevăr. Prezentarea meşteşugită a lui PB oferă înţelegerea mentalismului cu ajutorul analizei competente şi al exemplelor pentru modul de funcţionare al percepţiei. Iar el îşi întemeiază aceste cercetări pe ştiinţa încă relevantă a secolului XX. Însă această învăţătură este mult mai mult decît un studiu intelectual; dacă e urmată cu toată seriozitatea, ea este menită să ne trezească intuiţia şi să ne transforme persoana într-o oglindă a realităţii.

Pentru ca acest adevăr să devină unul viu, trebuie să urmăm o cale independentă pe care să chestionăm şi să descoperim noi înşine adevărata natură a experienţei. Lui PB îi sînt foarte familiare atitudinile, disciplina mentală şi trăsăturile caracteristice benefice pentru succesul acestei căutări. Prima parte a Învăţăturii secrete… detaliază pregătirea necesară cercetării. Căci în lipsa acestor atitudini şi discipline, este posibil să ne fim noi înşine obstacol în căutarea adevărului.

De ce numeşte PB această carte Învăţătura secretă de dincolo de yoga? Antrenamentul pentru a transcende situaţia noastră de viaţă prin transa meditativă este o acţiune mistică. Misticismul şi multe practici yoga funcţionează în contextul dualităţii, prin controlarea sau rafinarea componentelor sinelui, cum ar fi gîndurile, respiraţia şi trupul. Aceasta este doar o etapă de-a lungul drumului. A trezi la viaţă natura fundamentală a realităţii şi, simultan, a cunoaşte şi a trăi acest adevăr în lume este ceva mai profund – filosofia (aşa cum foloseşte PB acest termen), cu ajutorul căreia facem introspecţii în Minte ca adevăr suprem despre sine şi despre lume. În timp ce misticismul caută în inimile noastre pentru a intra în legătură cu Dumnezeul dinăuntru, filosofia trece dincolo de ceea ce este personal, spre inima colectivă a omenirii, şi înţelege valoarea serviciului adus lui Dumnezeu în toate.

PB ocupă un loc special în povestea sosirii în Occident a înţelepciunii orientale. Înainte de a călători în Asia, PB era bine înzestrat, atît ca mistic, cît şi ca gînditor pătrunzător. Învăţătorii pe care i-a întîlnit l-au considerat un om destinat să recreeze comorile eterne ale spiritualităţii orientale într-o formă potrivită pentru Occidentul modern. În primele lui scrieri (India secretă şi Egiptul secret) şi-a asumat rolul unui sceptic iscoditor, astfel încît cititorii occidentali nefamiliarizaţi cu misterele Orientului să poată explora empatic, împreună cu el, fără să trebuiască să renunţe la confortul fotoliului lor. În volumele ulterioare, PB abandonează această postură şi devine învăţătorul înţelept care îşi îndrumă eficient elevii pe treptele mistice şi filosofice ale spiritualităţii.

După cum scrie PB:

Misticii asiatici şi africani, yoghinii şi învăţaţii şi chiar cîţiva înţelepţi, despre ale căror eminenţă şi existenţă Occidentul ştie puţin sau nimic, mi-au acordat încredere, mi-au dat în grijă multe dintre cunoştinţele şi secretele lor şi m-au trimis departe de ei, binecuvîntîndu-mă să mediez între Orient şi Occident. Astfel, am avut mai mulţi învăţători, dar nu am putut deveni discipolul nici unuia; am studiat dogmele mai multor şcoli, dar nu m-am putut subjuga nici uneia dintre ele. Supunîndu-mă unei constrîngeri interioare şi unei premoniţii intermitente a căror justificare a devenit clară pe măsură ce mi-am întîlnit destinul, mi-am păstrat mereu independenţa sacră în mijlocul tuturor acestor relaţii, loialitatea detaşată şi am considerat adevărul un zeu aflat deasupra tuturor muritorilor şi, astfel, singurul care trebuie venerat2.

Învăţătura secretă de dincolo de yoga este primul dintre cele două volume rezultate din proiectul ambiţios de dezvăluire a ceea ce PB numeşte metafizica adevărului. Este o rară realizare faptul că el a expus clar această doctrină subtilă şi revoluţionară. PB explică într-un limbaj simplu, cu foarte puţini termeni nefamiliari, etapele ultime ale desăvîrşirii filosofice şi practicile ultramistice concomitente pentru realizarea ei. Învăţătura secretă… îl duce pe cititor la concluzia fermă că lumea nu există aşa cum e concepută de obicei, adică materială, şi că natura ei adevărată e mintea. Rămîne pentru volumul al doilea, The Wisdom of the Overself (Înţelepciunea Sinelui suprem), explorarea detaliată şi aprofundată a perspectivei mentaliste, prin examinarea celor trei stări ale conştiinţei, a naturii sinelui şi a conştientizării, precum şi a Minţii universale. PB explică modul în care experienţa noastră ia naştere prin funcţionarea minţii individuale în tandem cu marea Minte universală şi investighează natura acestei Minţi şi modul în care se poate ajunge la cunoaşterea ei experienţială.

În această ediţie nouă, actualizată şi definitivă, a Învăţăturii secrete de dincolo de yoga am inclus corecturile finale pe care PB ni le-a dat înainte să moară. Într-o anexă nouă am adăugat mai multe paragrafe relevante din The Notebooks of Paul Brunton (Caietele de însemnări ale lui Paul Brunton) şi am sugerat secţiuni din scrierile care îl vor ajuta pe cititor să înţeleagă şi să aprofundeze ideile din Învăţătura secretă de dincolo de yoga, în lumina cercetărilor şi realizărilor lui PB ulterioare publicării ei. The Notebooks of Paul Brunton pot fi lecturate, examinate şi procurate de pe site-ul fundaţiei.

Fundaţia Filosofică Paul Brunton, 2015

www.paulbrunton.org

1. Paul Brunton, The Wisdom of the Overself, capitolul 2 (North Atlantic Books, Berkeley, CA, 2015).

2. Paul Brunton, Reflections on My Life and Writings, caietele lui Paul Brunton, vol. 8 (Larson, Burdett, NY, 1987), p. 6.

Cuvînt înainte

Au trecut mulţi ani de la scrierea acestei cărţi. Lumea a trecut printr-un război fără precedent, plin de şocuri şi surprize, urmat de o pace care, într-o anumită măsură, este şi ea traumatică. Ambele faze constituie o provocare şi un avertisment pentru locuitorii acestei planete.

Cine poate trăi mulţumit în aceste vremuri nesigure? Războiul continuă încă în inimile şi în minţile oamenilor. Acolo trebuie el oprit mai întîi, căci acolo îşi încep existenţa explozibilii, indiferent de forma lor – mici gloanţe sau bombe atomice extrem de distructive.

Această condiţie exterioară este o ilustrare a puterii gîndului şi percepţiei, atunci cînd sînt suficient de susţinute, prelungite şi focalizate.

Acest volum înfăţişează o altă latură a adevărului mentalist – cea care ne arată cum trăim împreună experienţa creatoare de a cunoaşte şi de a trăi în lumea fizică. Cum minţile noastre mici şi plăpînde şi marea Minte a Lumii (numită şi Dumnezeu) sînt strîns legate. Cum timpul şi spaţiul, care par să fie în afara noastră, sînt de fapt în interiorul minţii. Cum materia, cu aparenta ei soliditate, masă, greutate etc., este de fapt experienţa noastră mentală a ei.

Toate acestea duc, aşa cum arată volumul al doilea (în curs de apariţie sub titlul The Wisdom of the Overself), la adevărul suprem că doar MINTEA este reală, că există o conştiinţă nemuritoare în interiorul nostru şi în întregul cosmos. În cel mai bun caz, partea care ne revine din ea se găseşte într-o fiinţă mai nobilă şi mai pură decît lasă să se vadă în mod normal existenţa noastră umană foarte limitată. Acolo va trebui ea căutată şi găsită într-o bună zi de către toţi, fie în viaţa aceasta, fie după multe vieţi, în multe trupuri.

Deşi ideea mentalismului pare prea incredibilă şi prea dificil de înţeles, nu există o altă concluzie finală la care gîndirea modernă va fi forţată să ajungă în cele din urmă, aşa cum şi gîndirea metafizică străveche din Grecia, India şi China a trebuit să ajungă la ea cu secole în urmă. Din fericire, gîndirea nu este singura cale către ţelul final mentalist. Cea mai delicată formă de percepţie – percepţia intuitivă – ne poate duce şi ea către acesta, în cele din urmă.

Cele mai profunde tipuri de gîndire şi percepţie accesibile omului sînt cu adevărat inspirate. Ele prezintă mentalismul nu ca pe o teorie, ci ca pe cea mai bună formă posibilă a experienţei vieţii, o experienţă atît de extraordinară, încît nu poate fi uitată şi rămîne astfel pentru tot restul vieţii, chiar dacă se adaptează singură la necesităţile existenţei în această lume.

Înainte de a muri, profesorul Werner Heisenberg a afirmat că agreează ideea mentalistă fundamentală (avînd o experienţă personală directă în acest sens) la care ajunsese, pas cu pas, în urma cercetărilor lui în fizica nucleară la celebrul institut specializat din München. Heisenberg a descoperit principiul incertitudinii şi este apreciat în lumea întreagă, dovadă fiind faptul că i s-a decernat Premiul Nobel. La o concluzie similară a ajuns profesorul Carl von Weizsäcker, bine-cunoscut în cercurile culturale germane pentru activitatea depusă în matematică, filosofia istoriei contemporane şi fizica atomică.

În epoca modernă au apărut lucrări din sfera artelor, poeziei şi literaturii care atestă experienţa personală de neuitat a unei întrezăriri fugare a înţelesului lumii. Această întrezărire sugerează şi prevesteşte minunata transformare care, dacă se desăvîrşeşte, este simţită intens şi intuită. Fiecare lucru, fiecare obiect îşi dezvăluie şi îşi indică atunci sursa – MINTEA.

Paul Brunton,

mai 1976

Capitolul 1

Dincolo de yoga

Cu cît călătoresc mai mult în jurul acestui glob rotitor, cu atît îmi dau seama că nu doar indivizii, partidele, guvernele sau popoarele trebuie blamate pentru condiţia nenorocită a rasei umane – atît de fascinată de nebuniile la modă şi atît de amăgită de legendele tradiţionale! –, ci şi ignoranţa comună referitoare la trei întrebări fundamentale: „Care este sensul lumii şi al experienţei?”; „Ce sînt eu?”; „Care este scopul existenţei?”. Realizez, cu o claritate cutremurătoare, că explozia acestui înveliş de ignoranţă străveche va duce mai mult decît orice altceva la pogorîrea păcii durabile asupra încercatului nostru pămînt.

Miezul problemei legate de lume este prea banal pentru ca epoca noastră complexă să îl perceapă: toate actele sînt stropite de fîntîna ascunsă a minţii, iar cînd oamenii vor învăţa să gîndească aşa cum trebuie, vor şi acţiona în consecinţă, nu înainte. Faptele lor nu pot fi niciodată mai măreţe decît ideile lor, căci declaraţiile neauzite ale minţii decid călătoriile zgomotoase ale picioarelor. Suferinţele amarnice şi păcatele bestiale ale lumii nu sînt decît simptome ale unei boli a cărei cauză este bătrîna ignoranţă şi al cărei singur leac este noua cunoaştere. Este datoria inevitabilă a oricărei fiinţe umane raţionale şi inteligente, tulburată de dorinţe semiconştiente şi incipiente de a avea o viaţă mai bună, să nu se complacă în lenea mentală, ci să persiste în căutarea răspunsurilor la aceste trei întrebări – a constelaţiei scînteietoare a ADEVĂRULUI.

Faptul că astăzi trăim într-o situaţie mondială nemaiîntîlnită este o remarcă banală. Ne-am născut într-un moment crucial al istoriei cunoscute. Unele dintre noile curente de gîndire, simţire şi activitate au agitat puternic întregul glob de la începutul acestui secol şi, într-o măsură mai mică, în cele cîteva secole anterioare. Războiul nu a făcut decît să le inducă frămîntări mai ample şi spectaculoase. Cronica lentă a epocilor anterioare se estompează şi devine insignifiantă în comparaţie cu a noastră. Mulţimile oarbe stau uluite în faţa acestor schimbări iconoclaste şi se clatină în faţa evenimentelor devastatoare. Marte a pus această planetă pe masa de tortură. Nemesis a pătruns între naţiuni asemenea unui judecător, purtînd o perucă sumbră şi cercetînd cu asprime balanţa uitată. Iar toate popoarele rătăcesc orbeşte prin una din cele mai importante tranziţii pe care timpul le-a impus vreodată acestei rase.

Şapte noi trăsături transformatoare ale timpului nostru sînt, însă, cît se poate de remarcabile din perspectiva filosofului şi au o importanţă supremă în publicarea acestei cărţi.

Prima trăsătură demnă de atenţie este dezvoltarea incredibilă a transportului mecanic între sate, oraşe, ţări şi continente, prin intermediul utilizării trenurilor cu aburi şi electrice, automobilelor cu benzină, autobuzelor, vapoarelor cu aburi şi avioanelor. Astfel, planeta s-a micşorat, iar oamenii au fost traşi involuntar mai aproape. În mod cert, acest lucru a lărgit simţul spaţiului pentru milioane de oameni. I-a pus în contact personal cu propriii vecini, cu necunoscuţi şi străini; astfel, sîntem martorii unui schimb reciproc de culturi rasiale, ai unei multiplicări a ideilor şi expansiuni a perspectivelor. Astfel, cu lumea s-a întîmplat ceva unic în istorie. Ideile nu mai pot fi izolate decît sub presiunea forţei brute şi, chiar şi atunci, doar pentru o perioadă limitată. În plus, o consecinţă insuficient luată în seamă a fost că vocea înţelepciunii asiatice a ajuns acum la urechile europene şi americane.

A doua trăsătură este creşterea fenomenală atît a statutului politic, cît şi a standardului economic de viaţă al claselor muncitoare, în comparaţie cu două sau trei generaţii în urmă. Acest lucru a dezvoltat în cazul lor un simţ al respectului de sine care le lipsea atunci cînd erau legate de constrîngerile servituţii moştenite. Aristos i-a înmînat lui Demos sceptrul său, cu siguranţă fără voie, iar Demos îl mînuieşte – cu consideraţie şi nesiguranţă sau dictatorial şi decisiv. Îi venerează pe cei mulţi şi se pleacă în faţa mărimii. Mulţimea are cîştig de cauză; verdictul ei este ultimul cuvînt. Dar consecinţa cea mai strălucitoare a acestei emancipări fără precedent a fost apariţia unui interes faţă de viaţă dincolo de corvoada inevitabilă a cîştigării traiului. Masele au început să privească dincolo de nasul lor şi să se elibereze de perspectiva provincială. Întrebările mai mari şi chestiunile discutabile ale religiei, politicii şi culturii nu mai sînt cu totul în afara capacităţii lor de înţelegere.

A treia trăsătură este eliminarea analfabetismului şi democratizarea educaţiei. Cunoaşterea nu mai este monopolul unei minorităţi favorizate. Pe parcursul unui singur secol, educaţia gratuită şi obligatorie a produs schimbări extraordinare în minţile celor care înainte erau trataţi de clasele conducătoare despotice drept copii. Valul educaţiei s-a revărsat cu tot mai multă putere în întreaga lume, masele ajungînd astăzi să fie mult mai rafinate decît înainte şi maturizîndu-se într-o mare măsură dincolo de doctrinele copilăreşti cu care fuseseră hrănite. Crearea primelor fonturi de literă a anunţat prăbuşirea vechilor epoci ale ignoranţei crase. Dacă ţăranul sau muncitorul european de acum 1.000 de ani era incapabil să citească o literă sau măcar să-şi scrie numele, muncitorii europeni şi americani de astăzi pot nu doar să citească, ci şi să scrie toate literele alfabetului. Iar acest progres nu se limitează la continentele numite, chiar dacă acolo şi-a atins punctul culminant. Asia şi Africa sînt şi ele în mişcare.

Însă nu trebuie să ne bazăm pe presupunerea artificială că acest lucru a contribuit cu mult la capacitatea omului de a gîndi cum trebuie. Educaţia este de două tipuri: cea care doar difuzează fapte şi îi ajută pe oameni să le memoreze şi cea care îi ajută să gîndească just în privinţa acelor fapte. Cea mai mare parte a educaţiei ţine de prima categorie, care se bazează doar pe utilizarea intelectului, dar o parte ţine de a doua categorie, bazată pe facultatea superioară a raţiunii. O creştere generală în sfera cunoaşterii duce însă şi la o anumită creştere în sfera cercetării, iar aceasta, la rîndul ei, impulsionează, într-o mai mică măsură, un grad de trezire a raţiunii. Oamenii sînt acum mai pregătiţi să aplice raţiunea în viaţă decît erau înainte, deşi nu sînt suficient de pregătiţi pentru a face ca aceasta să joace un rol vital în existenţa lor. Prin urmare, se poate spera în mod rezonabil că şi mai mulţi novici vor căuta iniţierea în filosofie, atunci cînd principiile profunde şi dificile ale acestei discipline vor fi eliberate de vălul opac al frazeologiei respingătoare şi transpuse în cuvinte mai lucide.

A patra trăsătură este lista de invenţii uimitoare care au îmbunătăţit comunicarea, urmînd una după alta de cînd Gutenberg a tipărit primul cuvînt cu litere negre pe hîrtie albă, în Germania, iar William Caxton a instalat o presă manuală scîrţîitoare, în Londra. Tipografia, poşta ieftină, telegraful electric, telefonul, cinematograful şi transmisia radio sînt instrumente civilizatoare care au contribuit împreună la răspîndirea şi popularizarea cunoaşterii, făcînd-o rapid accesibilă tuturor. În consecinţă, un schimb continuu de fapte, gînduri, idei şi viziuni se desfăşoară pretutindeni. Timpul a devenit nesemnificativ, dacă radioul şi telegraful pot conlucra pentru a aduce ştirile întregii planete în casa cuiva într-o clipită, dacă ziarele sau publicaţiile periodice pun o descriere a descoperirilor ştiinţifice actuale din Anglia sub ochii unui cititor din China în aceeaşi săptămînă. Un om care transmite din Londra va auzi ecoul vocii sale într-o şeptime de secundă, străfulgerare în care acest ecou a parcurs întregul glob şi a pătruns în urechile a nenumăraţi ascultători. Astfel, aceste invenţii au reuşit, de asemenea, să modifice şi să extindă simţul timpului pentru majoritatea oamenilor. Mai mult, iniţierea studiului asupra unor imense perioade evolutive din istoria omenirii şi a universului a început să-i obişnuiască pe cei educaţi să gîndească în termenii unor perspective temporale colosale.

Înţelegerea tradiţională a timpului ca fiind ceva ce avansează încet a dispărut odată cu vîntul progresului. Trăim acum într-o lume în mişcare, nu în una statică. Ritmul vieţii americane a ajuns la un nivel la care incaşii sau aztecii nici nu visau. Amenajările şi mecanismele domestice ale gospodăriilor europene permit numeroase activităţi cotidiene care n-au fost imaginate vreodată în programul tihnit al vechilor romani. Obiceiurile a o sută de generaţii se dezintegrează sub ochii noştri, dar este posibil ca acei care îşi petrec întreaga viaţă în oraşele occidentale să nu remarce şi să aprecieze această modificare uluitoare în aceeaşi măsură ca vizitatorii ocazionali ai satelor orientale, unde pot sta zile întregi departe de orice urmă a ştiinţei şi timpului nostru. Evoluţia minţii oamenilor este, prin urmare, mult mai rapidă decît în secolele anterioare.

Ziarul, produs într-un ritm de 20.000 pe oră, a devenit o mare forţă formatoare în viaţa modernă. Dacă omul medieval nu îşi putea procura o singură carte de citit din cauza preţului ridicat şi a marii rarităţi, descendentul lui din ziua de azi poate face rost de un ziar în fiecare zi şi poate citi o carte ieftină şi nouă în fiecare săptămînă. Coala tipărită a răspîndit cunoaşterea, a deschis calea ştiinţei, a anunţat-o public în toate limbile moderne, iar acum ar putea croi o cale nouă, chiar dacă mai îngustă, pentru filosofie în general. Naşterea tipografiei a semnalat moartea tuturor epocilor de ezoterism. A venit timpul să deschidem mai larg pentru lumea occidentală cărarea puţin umblată a unei filosofii orientale ascunse.

A cincea trăsătură este apariţia ştiinţei la orizontul intelectual al umanităţii. De bine, de rău, aceasta a influenţat mintea omului de astăzi. Naşterea ei în Europa a inaugurat era faptelor demonstrate şi a obligat lumea să înceapă despărţirea de epoca miturilor. Oamenii se eliberează de imperiul primitiv al magiei şi se îndreaptă spre conducerea mai matură a logicii. Creşterea capacităţii intelectuale umane poate nu este foarte amplă, însă e clar observabilă şi se opune superstiţiei. Ascensiunea uneia înseamnă prăbuşirea celeilalte. Faptele ştiinţifice erau odată intruşi timizi în forul care abunda de presupuneri, astăzi însă domină scena mondială. Bacon nu a fost decît un precursor al războiului darwinist dintre învăţăturile raţionale şi credinţele dogmatice, care a lăsat o amprentă atît de adîncă pe gîndirea ultimului secol. Indiferent care i-a fost locul în secolele anterioare, credinţa oarbă nu mai poate prelua pentru mult timp conducerea într-un secol în care raţiunea şi-a manifestat atît de vizibil şi concret triumfurile, pretutindeni în jurul nostru. Am început să ne maturizăm, iar pălăvrăgeala puerilă a minţilor primitive va ajunge, mai devreme sau mai tîrziu, să ne irite auzul.

Realizările ştiinţei sînt indisolubil legate de zilele noastre. Aceste minunăţii ne umplu casele, ne aglomerează străzile, plutesc pe cele cinci oceane şi se mişcă invizibil prin spaţiu, demonstrînd astfel în mod decisiv lumii întregi valoarea superioară a raţiunii aplicate. Apariţia noii cunoaşteri ştiinţifice publicate în lumea întreagă a început să strămute fundamentele vieţii umane, să influenţeze spiritul epocii noastre şi să ne modifice perspectiva. Fiecare om care urmează cu încredere aceste descoperiri a trebuit să reevalueze întreaga existenţă, inclusiv a sa însuşi.

Momentul istoric al începerii epocii ştiinţifice moderne s-a produs cu adevărat atunci cînd Galileo a evadat din fortăreaţa tradiţiei şi a realizat celebrul său experiment din turnul înclinat din Pisa. A fost începutul unei ample serii de cercetări din întreaga lume, care a culminat cu imaginea ştiinţifică a lumii ca un imens mecanism automat, guvernat de cauzalitate. Creator aferat, supraveghetor capricios şi judecător arbitrar, Dumnezeu a fost în mod convenabil eliminat din vechea imagine medievală. Aceasta a fost prima revoluţie a perspectivei occidentale. A doua a survenit atunci cînd Röntgen a descoperit baza electrică a atomului. Cercetarea a avansat tot mai rapid, atît de rapid încît, de fapt, oamenii de ştiinţă îşi redesenează acum din nou imaginea. Universul nu mai este o maşină. Ce a devenit acum nu ştie nimeni sigur. Noua imagine e neclară şi difuză, chiar amorfă, şi aceasta din cauză că ţine de domeniul filosofiei. Deoarece a existat un proces gradual de abstractizare, o tranziţie de la punctul de vedere empiric la cel metafizic, o tendinţă crescătoare ca ştiinţa să devină parte a propriului ei cîmp de investigaţie şi să-şi transforme materia şi mecanismul în concepte. Toate semnele indică acum că ştiinţa nu doar colaborează cu filosofia, ci că Mercur se pregăteşte chiar să se căsătorească cu Minerva! Deosebit de interesant este, de asemenea, faptul că ştiinţa avansează pe neştiute în spaţiul filosofiei ascunse, căci unele din cele mai recente principii ştiinţifice, aşa cum au fost ele formulate de Einstein, Planck, Heisenberg, Jeans şi alţii, au fost anticipate şi afirmate de înţelepţii indieni într-o perioadă în care civilizaţia occidentală abia gîngurea în leagăn. Pentru prima oară în istorie este posibilă formularea roadelor gîndirii orientale în termeni occidentali, cu alte cuvinte în termeni ştiinţifici, şi sintetizarea lor cu ajutorul bogatelor rezultate ale cercetărilor vestice. Europa şi America au furnizat fundamente noi şi mai largi pentru înţelepciunea asiatică, care poate fi expusă astăzi cu o amploare neexprimată pînă acum. Astfel, înţeleptul străvechi şi omul de ştiinţă modern se întîlnesc fără să-şi dea seama, acum fiind posibilă construirea unei sinteze intelectuale profund semnificative, a unei ideologii universale a adevărului care nu ar fi fost posibilă înainte.

A şasea trăsătură este timpul liber comparabil mai mare care a devenit disponibil pentru oamenii din toate clasele, dar mai ales pentru cei din clasele muncitoare, prin intermediul utilizării maşinilor în fiecare sector al existenţei umane, consecinţă a revoluţiei industriale.

Contemporanii noştri au obiceiul de a se plînge de lipsa timpului liber, dar adevărul este că omul peşterii avea mult mai puţină libertate. El trebuia să se lupte cu natura necruţătoare, cu firea umană incontrolabilă şi animalele hămesite. Trebuia să se lupte pentru simpla lui existenţă, hrană şi mulţumire. A fost posibil, prin urmare, ca omul să înceapă să se gîndească la lucruri mai înalte doar după ce aceste insuficienţe au fost rezolvate în mod satisfăcător. Cînd a realizat omul, în întreaga istorie, o cucerire atît de copleşitoare cum este cea de astăzi? El dispune acum de mai mult timp pentru a-şi diminua propria ignoranţă. Dacă, prin urmare, doar cîţiva oameni puteau studia filosofia în vremurile străvechi, timpul liber extins de astăzi face posibil ca mai mulţi învăţăcei, dintre cei dornici a-şi folosi cu înţelepciune timpul liber, să se apropie de ilustra ei tutelă.

A şaptea trăsătură este faptul istoric că perioadele postbelice generează în multe minţi îndoieli religioase, situaţie care, în unele din aceste minţi, este urmată de căutarea unei explicaţii mai acceptabile a vieţii. Dar atunci cînd într-o singură generaţie au fost purtate două războaie, cînd acestea sînt cele mai rele pe care le-a cunoscut vreodată lumea şi s-au extins la cea mai amplă scară cunoscută în istoria de pînă atunci, cu siguranţă nu greşim dacă prezicem o prăbuşire serioasă a credinţei în urma şocului provocat de cataclism. Senzaţia deznădăjduită că viaţa nu are scop se va răspîndi printre toate clasele umane. Se prea poate ca puterea religiei de a controla oamenii din perspectivă etică să slăbească mult, ceea ce va da naştere unei situaţii profund periculoase din punct de vedere social. Distrugerea vechilor sancţiuni, în mijlocul tulburărilor şi prefacerilor, solicită consolidarea sau înlocuirea acestora cu altele noi. Deoarece majoritatea oamenilor nu pot trăi confortabil cu gîndul că viaţa nu are vreun sens fundamental sau vreun scop măreţ. Aceştia vor căuta imediat credinţe sau teorii care să ofere o direcţie existenţei. Astfel, frămîntata şi dărîmata epocă prezentă va fi martora căutării unor astfel de doctrine cum nu s-a întîmplat cu nici o altă epocă pînă acum. Şi, deoarece aceste schimbări vor fi întotdeauna mai pregnante în rîndul claselor mai educate, formele la care este predispusă această căutare vor fi mai degrabă mistice şi uneori filosofice decît religioase. Misticismul va primi, probabil, un număr mai mare de adepţi decît a cunoscut într-o lungă perioadă de timp, deoarece oferă o pace emoţională interioară urgent necesară după freneziile şi ororile maniacale ale războiului, însă filosofia va trebui să primească şi ea un minim de noi cercetători care şi-au schimbat structura intelectuală.

Dacă cei şapte factori au cît de cît o semnificaţie, aceasta constă în faptul că istoria se află în pragul zbuciumat al celei mai abrupte cotituri, că dezvoltarea culturală a umanităţii a fost accelerată considerabil, o epocă nouă şi unică a cunoaşterii umane se deschide în faţa lumii educate, domeniul potenţial al receptivităţii pentru filosofia adevărului este mai larg şi mai adînc decît oricînd înainte, iar ascunderea devine superfluă şi, pentru prima oară, a devenit posibilă o nouă propagare la nivel mondial a viziunilor superioare. Mai mult, condiţiile politice şi economice internaţionale de astăzi sînt de aşa natură încît îi obligă pe oamenii de pretutindeni să vadă evenimentele şi lucrurile în relaţia lor cu întregul, adică să înceapă să filosofeze! Nimic asemănător acestui fenomen binevenit, care necesită cea mai apăsată subliniere, nu poate fi găsit în veacurile anterioare secolului XX. Această uimitoare epocă de tranziţie socială, dezintegrare generală, revoluţie tehnologică şi iluminare mentală reprezintă, pe scurt, o accelerare continuă a procesului care îl transformă pe om dintr-un animal primitiv în unul ştiinţific. Dar nici măcar asta nu este suficient. Omul ar trebui să trăiască într-o manieră adecvată, iar nu asemenea animalelor, reptilelor şi paraziţilor. Prin urmare, a venit timpul destăinuirii unei doctrine care, spre deosebire de majoritatea religiilor, nu contrazice descoperirile ştiinţei, ci, de fapt, extrage din ele un sprijin. În astfel de condiţii, este cu adevărat recomandabilă relaxarea vechilor restricţii şi eliberarea unui volum suficient din vechea cunoaştere ariană autentică pentru a ajuta clasele mai bine educate să acţioneze mai înţelept, astfel încît ceva mai nobil să poată ieşi la lumină, iar noi să putem avansa cu toţii către modelarea unei lumi umane mai bune. Deoarece la ele trebuie să caute întotdeauna îndrumare masele asemănătoare turmelor; modul lor de gîndire este cel stabilit drept criteriu de urmărit; şi stilurile lor de viaţă sînt cele remarcate pentru ambiţie sau imitaţie. Progresul se revarsă de sus în jos, de la cercurile conducătoare şi clasele superioare ale fiecărei comunităţi şi pînă la deplina cuprindere a populaţei. Ideile şi credinţele susţinute de cele mai educate şi luminate straturi ajung încet să fie acceptate de cei de jos. Perspectiva şi atitudinea lor contează cel mai mult în influenţarea lumii. Prin urmare, în special lor le este adresată acum filosofia ascunsă.

Activităţile entuziaste ale oamenilor de ştiinţă europeni pot acum să se armonizeze cu meditaţiile calme ale înţelepţilor orientali. Fluturele adevăratei înţelepciuni integrale va putea în curînd să ţîşnească din coconul său, unde s-a maturizat şi s-a adăpostit de-a lungul timpului. Această uniune poate prevesti noua civilizaţie oriental-apuseană care s-ar putea ridica într-o zi, atunci cînd suveica timpului se va fi învîrtit de nenumărate ori şi primatul materialismului va fi fost destituit, cînd adevărul va fi întronat pentru a îndruma renaşterea reală a vieţii şi muncii oamenilor. Maturizarea umanităţii va trebui în cele din urmă să se producă, iar dacă această concepţie măreaţă se va putea răspîndi în rîndul claselor educate ale unei lumi lipsite de război, din Siberia în Spania şi din Colombo în California, consecinţele ar fi remarcabile. Din nefericire, materializarea unei astfel de viziuni pare destul de improbabilă. Într-adevăr, este foarte îndepărtată. Cu toate acestea, imensa reînnoire care trebuie să urmeze unei prăbuşiri gigantice a lumii va aduce cu siguranţă la porţile filosofiei mai mulţi candidaţi nerăbdători să caute noi drumuri, noi cunoaşteri şi noi axiome. Atît suferinţele, cît şi cunoaşterea timpurilor în care trăim s-au unit pentru a acţiona ca un agent cataclismic care trebuie să stimuleze o nouă orientare în lumea minţii. Nu pentru că noul trebuie considerat ca fiind mai bun, ci mai degrabă deoarece are ocazia să fie mai bun. Acestea sînt motivele care fac recomandabilă ieşirea acestei înţelepciuni vechi şi venerabile din ascunzătoarea sa din minţile unui număr infim de asiatici, astfel încît să devină accesibilă unui public mai larg, deşi încă limitat. Apariţia ei este în mod evident un produs al necesităţii istorice. Nici o altă cultură atotcomprehensivă nu se potriveşte atît de bine cu recent extinsul simţ uman al timpului şi spaţiului.

Cine sînt eu?

Prin acest tratat, aşadar, parcurg împreună cu cititorii mei o parte din înălţimea căii către o asemenea viziune superioară. Ascensiunea îi va solicita mult, dar va oferi şi mai mult, deoarece, atunci cînd va fi desăvîrşită într-un volum ulterior, va soluţiona în sfîrşit orice astfel de probleme, le va înlătura cele mai profunde îndoieli şi le va furniza un sprijin fundamental şi inexpugnabil de-a lungul întregii vieţi. Mai mult, savantul meditativ care va binevoi să studieze aceste pagini cu o minte liberă ar putea găsi următoarele indicii de care are nevoie pentru drumul său către dezvăluirea de sine a realităţii; omul religios care vrea să îl venereze pe Dumnezeu cel viu, şi nu dogma moartă, ar putea descoperi principalul resort al credinţei sale; misticul ar putea învăţa cum să se ridice de la extaticul său gînd către Dumnezeu, care nu este decît o imagine, înspre Dumnezeul fără gînd şi imagine, aşa cum este el în realitate; iar filosoful a cărui minte este distrasă de diversele opinii care predomină pretutindeni ar putea întîlni aici, în fine, o atitudine mentală infailibilă care poate elimina toate criticile. Căci rădăcinile ei se întind adînc, pînă în Asia preistorică, cînd în lumea gîndirii s-au ridicat Napoleoni pentru a se elibera de tradiţia canonică şi a forţa o trecere prin probleme alpine. În mod paradoxal, dar inevitabil, această cultură arhaică va trebui curînd să perceapă tribut adolescentei lumi occidentale. Nici măcar timpul însuşi nu poate învechi vreodată vechimea unei astfel de culturi. Ea cucereşte timpul, deoarece apare din realitatea mereu stăruitoare în care este cuprins universul.

Nu am ştiut, atunci cînd am debarcat pentru prima oară pe malurile împroşcate de valuri ale Indiei, că pornisem într-o căutare care avea să mă poarte în cele din urmă pînă şi dincolo de doctrinele misticismului şi practica meditaţiei însăşi, pe care atît de multă vreme o considerasem cel mai înalt mod de viaţă accesibil omului. În timp ce pătrundeam încet, dar constant în cele mai intime secrete ale tradiţiei ortodoxe yoga din India, nu ştiam că demersul cuceririi adevărului despre viaţă nu urma doar să mă poarte în interiorul graniţelor sale, ea făcîndu-mă şi să cutreier mult dincolo de ele. Nu am ştiut că jucam zaruri cu Destinul şi că jocul nu avea să se încheie aşa cum mă aşteptam, anume prin mulţumirea cu o existenţă care făcea din retragerea fizică şi mentală în contemplaţia profundă cel mai înalt scop şi cea mai sublimă realizare a ei.

În folosul cititorilor pentru care aceşti termeni sînt nefamiliari, trebuie menţionat aici că yoga este un cuvînt sanscrit care se referă la diversele tehnici de autodisciplină implicînd concentrare mentală şi conducînd la experienţe sau intuiţii mistice, tehnici care vor fi descrise într-un capitol ulterior, în timp ce yoghin este persoana care practică astfel de metode.

Asemenea yoghinilor indieni cu mantii galbene, am stat la rîndu-mi în transă, dar apoi m-am trezit, mai întîi pentru a compune o cronică a vieţii lor, iar apoi pentru a le vorbi fraţilor mei occidentali despre modalitatea şi valoarea găsirii acestei linişti mentale. Şi totuşi, atunci cînd satisfacţiile intermitente ale păcii mentale au intrat în conflict cu un raţionalism înnăscut şi mereu cercetător, întrebări colosale au devenit treptat insistente. Mi-am dat seama că, chiar dacă micul cerc de lumină în care mergeam se lărgise într-adevăr, zona de întuneric de cealaltă parte a sa rămăsese la fel de impenetrabilă ca întotdeauna.

Dar acesta era răspunsul pe care toţi misticii, fie din străvechea Asie, fie din Europa creştină medievală, îl găsiseră la rîndul lor. Meditaţia de unul singur era un demers necesar şi admirabil, dar nu constituia întreaga activitate pe care viaţa o solicita de la un om în mod constant. Era un lucru bun, dar insuficient. Căci scurgerea timpului îmi arătase limitările misticilor, iar după şi mai mult timp am înţeles că acele limitări erau explicabile prin unilateralitatea perspectivei şi caracterul incomplet al experienţei lor. Cu cît mă asociam mai mult cu ei în fiecare parte a lumii, cu atît mai mult începeam să discern faptul că defectele lor apăreau din simplă complezenţă ofilită, din complexul de superioritate ascuns şi dintr-o nejustificată atitudine hipermoralizatoare adoptată faţă de restul lumii, precum şi din asumpţia prematură a unei cunoaşteri totale a adevărului, cînd ceea ce ei atinseseră era doar o cunoaştere parţială. În cele din urmă, am fost obligat să trag concluzia că perfecţiunea înţelepciunii umane nu va evolua niciodată din vreo sihăstrie mistică, ci doar o cultură completă şi sintetică ar putea oferi speranţa desfăşurării ei.

Astfel, am străbătut treptat un drum al reflecţiei care m-a făcut să văd că fomula clasică pentru meditaţie a lui Maharshi, „Cine sînt eu?”, care, după cum am descoperit mai tîrziu, fusese utilizată şi de unii autori sanscriţi din vechime, nu era suficientă, chiar dacă era admirabil de adecvată în sine, ca reper pe drumul înţeleptei stăpîniri de sine. Din acest motiv, în urmă cu mai mulţi ani mi s-a părut recomandabilă modificarea formulei, ceea ce am şi făcut atunci cînd am scris cărţile mele mai recente, unde am oferit această sămînţă pentru meditaţie analitică în noua variantă: „Ce sînt eu?”. Diferenţa dintre cele două cuvinte iniţiale scurte era o distincţie de doar două litere pe hîrtie, însă marca o importantă divergenţă de perspectivă în gîndire. Cuvîntul „cine” era un pronume interogativ uman care constituia o întrebare adecvată pentru misticul preocupat de el însuşi, ca entitate individuală şi separată, în timp ce cuvîntul „ce” era un pronume interogativ impersonal a cărui referinţă se ridica la un nivel mai înalt. „Cine sînt eu?” era o întrebare care presupunea emoţional că „eul” suprem al omului avea să se dovedească o fiinţă personală, însă „Ce sînt eu?” ridica în mod raţional chestiunea la nivelul unei investigaţii impersonale ştiinţifice despre natura acelui „eu” suprem. Ceea ce nu înseamnă că prima formulă ar trebui abandonată. Este necesară şi excelentă la locul ei, dar acel loc era menit novicilor, în timp ce formula ulterioară era pentru uzul celor aflaţi la un nivel superior.

Trecerea ultimilor cîţiva ani, însoţită de înţelegerea tot mai amplă venită în urma unei căutări neîncetate şi de sporirea treptată a experienţelor neobişnuite, nu mi-a permis să mă declar satisfăcut nici măcar de această evoluţie importantă. Episoadele instructive ale traiului cotidian m-au confruntat, tot mai dezamăgitor, cu limitările şi deficienţele misticismului alături de intoleranţele şi defectele misticilor, din rîndul cărora nu mă exclud nici pe mine însumi, iar efortul de a înţelege problemele ridicate m-a făcut în cele din urmă să văd chiar şi insuficienţa acestei perspective extinse. Mi-am dat seama că, aşa cum credinţa religioasă resemnată la simpla dogmă era insuficientă misticului, propriul sentiment intuitiv al acestuia era insuficient pentru mine acum, iar intuiţia trebuia pusă la locul cuvenit şi eliberată de aşteptarea miracolelor. Amîndouă fuseseră testate şi dovedite a fi incomplete.

Însă şi cealaltă sursă disponibilă a cunoaşterii – intelectul – se dovedise imperfectă din toate punctele de vedere şi incapabilă să treacă testul experienţei. Intelectul putea deveni la fel de înşelător ca şi celelalte căi. Căci însemna gîndire logică, iar arhiepiscopul Whately demonstrase odată, cu o ironie perfectă, că din punct de vedere logic eram cu toţii îndreptăţiţi să ne îndoim de existenţa istorică a marelui Napoleon! Inducţia logică era foarte utilă în aria sa de desfăşurare, dar era prea incompletă pentru a produce o formă de finalitate. Rezultatele ei riscau întotdeauna să se schimbe odată cu experienţele ulterioare. Exista în toate aceste trei căi ceva de care omul avea nevoie pentru un trai echilibrat. Folosisem ani de zile această combinaţie, lăsîndu-mă îndrumat de cuvintele oamenilor consideraţi înţelepţi, adică de autoritate, de propriul meu sentiment ascuţit în meditaţia şi absorbirea extatică, adică de misticism, şi de verificarea îndoielii şi a criticii de sine, adică de intelect. Într-adevăr, mă mîndrisem cu faptul că eram un mistic raţional şi că refuzam să mă mulez pe modelul convenţional. Însă nici măcar întregul acestei combinaţii nu era suficient pentru dezvăluirea adevărului care nu are nevoie de revizii. Era oare disponibilă o altă sursă, de data asta satisfăcătoare, pentru dobîndirea cunoaşterii? Această întrebare solicita la rîndu-i un răspuns.

Care este sensul lumii?

A venit momentul să reiau înlănţuirea de gînduri pe care am consemnat-o. Trecerea de la formula de contemplare analitică „Cine sînt eu?” la „Ce sînt eu?” nu s-a oprit aici. Ambele întrebări ţineau încă de domeniul misticismului, iar logica dureroasă a anumitor evenimente începuse să se îmbine cu revelaţiile iniţiate de logica reflecţiei critice. Am devenit în mod acut conştient că misticismul nu era suficient de unul singur pentru a transforma sau măcar disciplina caracterul uman, şi nici pentru a-i înălţa standardele etice către un ideal satisfăcător. Era incapabil să se pună într-o legătură profundă cu viaţa din lumea exterioară! Această prăpastie era prea serioasă pentru a fi ignorată. Pînă şi exaltările emoţionale ale extazului mistic, oricît de satisfăcătoare, erau trecătoare atît ca experienţă, cît şi ca efect şi se dovediseră insuficiente pentru a-l înnobila pe om în mod permanent. Dispreţul pentru acţiunea practică şi aversiunea faţă de acceptarea responsabilităţii personale, care marcau caracterul adevăraţilor mistici, îi împiedicau să testeze adevărul cunoaşterii lor, precum şi valoarea realizărilor lor, lăsîndu-i oarecum suspendaţi în aer. În lipsa rezistenţei sănătoase exercitate de participarea activă la treburile lumii, nu aveau nici un mijloc de a şti dacă trăiau sau nu într-un tărîm al autohalucinaţiei sterilizate.

Meditaţia desprinsă de experienţă era în mod inevitabil vidă; experienţa desprinsă de meditaţie era simplă agitaţie. Un misticism monastic care să dispreţuiască viaţa şi responsabilităţile lumii preocupate s-ar irosi adesea într-un efort zadarnic. Adevărul obţinut prin contemplaţie trebuia încercat şi testat, nu prin discuţii evlavioase, ci prin exprimare activă; o aşa-numită cunoaştere superioară care nu s-ar putea manifesta în faptele cotidiene şi familiare s-ar dovedi prost învăţată şi ar putea să nu fie altceva decît un capriciu fără noimă. Adevăratul înţelept nu poate fi un visător anemic, ci trebuie să transforme neîncetat seminţele înţelepciunii sale în plante vizibile şi concrete ale actelor bine înfăptuite. Exaltările emoţionale cîştigate prin intermediul devoţiunii religioase erau într-adevăr satisfacţii personale, dar puteau deveni iluzii periculoase dacă nu reuşeau să îşi găsească un echilibru exterior adecvat. Societatea reprezenta pentru visătorul spiritual o şansă de examinare a adevărului visurilor sale şi de testare a rezistenţei castelelor pe care le construise în aer. Pentru asta el trebuia, însă, să-şi schimbe atitudinea faţă de dispreţuita lume a activităţii, să se detaşeze cînd şi cînd de periculoasa-i mîndrie ascetică şi să-şi lărgească şi echilibreze perspectiva prin cultură intelectuală.

Timpul, experienţa şi gîndirea au dovedit astfel că este deficientă şi incompletă teoria predată mie de tradiţie, a unei scurtături către împărăţia cerului, şi în cele din urmă mi-au indicat în tăcere o altă direcţie, îndemnîndu-mă să îmi continui căutarea în altă parte. Misticismul era un factor important, necesar şi în general neglijat al vieţii omului, însă, la urma urmei, era doar un factor singular şi parţial care nu ar fi putut niciodată să ţină loc întregii vieţi. Era nevoie de o cultură mai cuprinzătoare, una care să poată fi rotunjită perfect prin raţiune şi care să poată trece testul oricărei experienţe.

O astfel de cultură nu putea să provină decît din acceptarea faptului că omul este aici pentru viaţa activă cel puţin la fel de mult ca pentru meditaţia pasivă. Domeniul activităţii lui se găsea inevitabil acolo, în lumea exterioară, nu aici, în lumea transei. Dacă practicarea meditaţiei îl putea conduce într-adevăr la un anumit nivel de autocunoaştere, în măsura în care penetra straturile gîndurilor şi senzaţiilor sale pînă la fundamentul lor mai liniştit, ea nu îl conducea la autonomie. Asta se datora faptului că, în momentul revenirii, lumea exterioară îl întîmpina întotdeauna cu solicitarea tăcută pentru cunoaştere deplină şi înţelegere adecvată. Prin urmare, dacă nu investighează în profunzime natura adevărată a acesteia, dacă nu uneşte cunoaşterea rezultată cu percepţia lui mistică, omul rămîne în clarobscur, nu în lumina deplină a soarelui, cum se spunea despre misticul în transă. În încercarea de a se cunoaşte metaforic pe ei înşişi, cei mai mulţi mistici închideau ochii în faţa enigmei mai profunde a lumii înconjurătoare, ceea ce nu ducea însă la dispariţia acesteia.

Ultima continuare logică a acestui argument te făcea să îţi dai seama că semnificaţia sinelui avea să devină inevitabil mai clară atunci cînd era perceput la locul său potrivit, în interiorul unităţii organice a întregii existenţe. Căci, aşa cum o viziune cu totul corectă a oricărei părţi a unei maşini a fost posibilă doar din perspectiva întregii maşini, la fel o viziune perfectă a omului individual a fost şi ea posibilă doar din perspectiva existenţei universale în care acesta era inclus. A trebuit să învăţăm să distingem între atingerea tremurătoare a sferturilor de adevăr, senzaţia ezitantă a jumătăţilor de adevăr şi strînsoarea fermă a adevărului întreg. Vechea poveste asiatică despre cei patru orbi a fost instructivă. Aceştia voiau să ştie cum arată un elefant, aşa că l-au rugat pe cornac să-i lase să-l atingă. Primul i-a atins abdomenul şi a exclamat: „E ca un lighean rotund”. Al doilea i-a atins piciorul şi a replicat: „Nu! E ca un stîlp înalt”. Al treilea i-a pipăit urechea şi a protestat, spunînd că era asemenea unui coş. În sfîrşit, al patrulea om i-a pipăit trompa şi a spus că elefantul era ca un băţ îndoit. Astfel, viziunile lor limitate asupra animalului au condus la un argument neconclusiv. Cornacul a tranşat în cele din urmă controversa, rîzînd şi spunînd: „Fiecare dintre voi a luat o parte a elefantului drept întregul său, aşa că vă înşelaţi cu toţii”.

Misticul venera propria sa jumătate de adevăr, în timp ce adevărul întreg, care punea laolaltă atît sinele interior, cît şi lumea externă, aştepta în ignoranţă sau proastă înţelegere.

Istoria contemporană a prevestit în mod clar faptul că omul de ştiinţă, preocupat doar de lumea exterioară şi ignorîndu-şi lumea interioară, urma în cele din urmă să îşi îndrepte atenţia către sine însuşi, dacă era mental suficient de perspicace şi temperamental îndeajuns de curajos. Astfel, omul care începuse cu formula „Ce este universul?” era obligat să încheie cu „Ce sînt eu?”. Ultima carte a lui Eddington, Filosofia ştiinţei fizice, nu era altceva decît o mărturisire făţişă a adevărului acestor enunţuri. Dar reciproca era la fel de corectă, după cum mi-a demonstrat-o experienţa. Misticul care a început prin a se întreba despre sine însuşi ar fi obligat, dacă i-ar păsa mai mult de adevăr decît de dispoziţiile încîntătoare, să încheie prin a-şi pune întrebări cu privire la univers. Cît timp evită sau neglijează întrebarea „Ce este universul?”, rămîne el însuşi neechilibrat, iar cunoaşterea lui incompletă.

Dacă ne-am strădui măcar un singur minut să izolăm complet o făptură oarecare de activitatea ei senzorială externă, am izola-o nu doar de univers, ci şi de sinele său conştient. Deoarece, în această condiţie, ar fi scufundată imediat într-un somn adînc sau un leşin brusc, în care nu ar şti şi nu ar putea afla niciodată nimic despre „eu”. Aceasta indică nu doar faptul că o asemenea făptură este o parte constitutivă a lumii, ci şi că lumea impresiei senzoriale este o parte a sa, deoarece dispare odată cu dispariţia eului. Astfel, cunoaşterea corectă a sinelui în deplinătatea sa trebuie să depindă de o cunoaştere corectă a acestei lumi, care are în faţă timpul şi în spate spaţiul. Adevărul poate fi cucerit doar printr-o analiză comprehensivă a întregului, care include în mod necesar analiza lumii şi analiza individului.

Este marele merit al germanului Hegel că a prevăzut, prin gîndirea pură, aceeaşi prolemă cu care mă confruntam eu acum pe drumul diferit al experienţei mistice. El a arătat că experienţa individului era parţială şi finită şi, prin urmare, nu putea cuprinde deplinătatea realităţii. Cît timp rămînea aşa cum era, izolată de experienţa universală, era plină de contradicţii şi anomalii. Dar acestea dispăreau imediat ce contopeam individul cu întregul, a cărui existenţă era deja presupusă şi întotdeauna imanentă. Pe scurt, Hegel şi-a dat seama că individualul putea fi explicat în mod adecvat doar în termenii întregului şi că, atunci cînd era solicitat să-şi explice semnificaţia, trimitea dincolo de sine.

Aşa am avansat eretic către climaxul acestui întreg proces de gîndire şi m-am confruntat cu formulele finale. De la „Ce sînt eu?” am trecut, în sfîrşit, la „Care este sensul acestei experienţe a lumii?” şi „Care este scopul întregii existenţe?”. Am ajuns să-mi dau seama că întrebările implicau o ascensiune de la misticismul avansat la filosofia pură însăşi.