John Fowles

Magicianul

Traducere de Livia Deac şi Mariana Chiţoran

Cu un cuvînt înainte al autorului

Ediţia a V-a revizuită

 POLIROM
2012

John Fowles, The Magus

© 2002, 2007, 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2658-8

ISBN PDF: 978-973-46-2659-5

ISBN print: 978-973-46-0601-6

Foto copertă: © Rat Gregory

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN FOWLES s-a născut în 1926 la Leigh-on-Sea, o mică localitate din comitatul Essex. După ce a urmat cursurile Universităţii din Edinburgh, în 1950 a obţinut o diplomă în literaturile franceză şi germană la Oxford, unde i-a descoperit pe existenţialiştii francezi şi pe promotorii Noului Roman. A predat literatură franceză la New College, Oxford, a fost profesor de limba şi literatura engleză la Universitatea din Poitiers, apoi la Colegiul Anargyrios de pe insula grecească Spetsai (experienţă evocată în Magicianul), pentru ca între 1954 şi 1963 să predea engleza la Colegiul St Godric din Londra. A dobîndit recunoaşterea internaţională odată cu apariţia primului său roman, Colecţionarul (1963), care a avut un mare succes la public şi a primit de îndată şi elogiile criticii, Fowles fiind considerat un scriitor cu o forţă imaginativă şi inovatoare excepţională, reputaţie pe care i-au confirmat-o următoarele sale romane : Magicianul (1965 ; ediţie revizuită în 1977), Iubita locotenentului francez (1969), Daniel Martin (1977), Mantisa (1982), Omida (1985), Găuri de vierme (1998). Patru dintre cărţile sale (Magicianul, Colecţionarul, Iubita locotenentului francez şi Turnul de abanos) s-au bucurat de ecranizări celebre, cu o distribuţie remarcabilă şi distinse cu cele mai prestigioase premii din domeniul cinematografiei.

Scriitor prolific, Fowles a publicat şi eseuri (Aristocraţii, 1964), nuvele (Turnul de abanos, 1974), poezii, traduceri, prefeţe, cronici literare şi comentarii la albume de artă fotografică. În 2004 îi apare primul volum al jurnalelor intime, urmat în 2006 de volumul al doilea. Tot în 2004 este publicată şi prima biografie dedicată lui Fowles, scrisă de Eileen Warburton : John Fowles – o viaţă în două lumi.

La Editura Polirom au mai apărut Iubita locotenentului francez (2002), Mantisa (2003), Turnul de abanos (2003), Daniel Martin (2004), Omida (2005) şi Copacul (2007), care inaugurează seria de autor John Fowles, în care a mai apărut pînă în prezent Colecţionarul (2007).

Plasată într-o insulă grecească, acţiunea romanului Magicianul pivotează în jurul tînărului profesor de engleză Nicholas Urfe, supus la un lung şir de încercări – prin spectaculoase jocuri cu măşti şi psihodrame în care abundă fantasmele erotice şi manipularea istoriei – de către „magicianul“ Conchis.

Cuvînt înainte

Deşi versiunea de faţă nu este, tematic sau structural, o versiune nouă, specială a cărţii, ea este totuşi mai mult decît o ediţie revizuită. Un număr de scene au fost în mare parte rescrise, la care s-au adăugat vreo două-trei scene absolut noi. Am recurs la această soluţie oarecum neobişnuită mai ales datorită faptului – dacă scrisorile pot fi considerate un test – că această carte a suscitat un interes mult mai mare decît tot ce am mai scris pînă acum. M-am obişnuit de mult să accept că scrierile mele literare care mi-au adus cea mai puţină satisfacţie profesională (o insatisfacţie la care au subscris şi primii autori de recenzii) continuă să-i atragă cel mai mult pe majoritatea cititorilor mei.

Romanul a apărut în 1965, după alte două volume, şi din toate punctele de vedere, cu excepţia datei de publicare, cel de faţă este primul meu roman. Am încercat să-l scriu la începutul anilor ’50, dar, între timp, atît starea mea, cît şi naraţiunea au suferit nenumărate transformări. În forma originală era vorba de un element evident supranatural – o tentativă de a scrie ceva în genul capodoperei lui Henry James The Turn of the Screw (O coardă prea întinsă). Nu aveam însă nici o idee coerentă încotro mă îndreptam, atît în viaţă, cît şi în carte. Eul meu obiectiv nu credea în acel moment că voi deveni vreodată un scriitor publicabil; celălalt eu, subiectiv, nu putea abandona mitul căruia – printr-un efort pe cît de stîngaci, pe atît de laborios – încerca să-i dea viaţă; îmi amintesc perfect că eram permanent nevoit să arunc pasaje întregi la coş, fiind incapabil să descriu ceea ce doream. Şi tehnica, şi acea forţă bizară a imaginaţiei care mi se pare un fel de handicap al memoriei faţă de realitate şi existenţă – împiedicînd evocarea non-existentului – mă făceau nefericit, mă ţintuiau în loc. Şi totuşi, atunci, în 1963, cînd succesul romanului Colecţionarul mi-a dat o oarecare încredere în forţa mea literară, a venit şi rîndul acestui roman chinuit, ciuntit şi refăcut la nesfîrşit să-şi impună prioritatea faţă de atîtea altele începute în anii ’50…, dintre care măcar două erau, presupun, mai bine realizate şi m-ar fi putut face ceva mai bine cunoscut, măcar în propria ţară.

În 1964, am reluat, am confruntat şi am rescris toate variantele anterioare. Magicianul a rămas în esenţă la nivelul romancierului novice, autodidact; nevorbind de naraţiune, este mai curînd un carnet de însemnări al unei explorări, pornită adesea pe căi greşite sau eronat concepută, într-un tărîm necunoscut. Cititorul cu experienţă nu poate crede că forma finală publicată poate păstra caracterul dezonorant al scrierii produse cu naivitatea instinctului. Cele mai grele lovituri pe care le-am suportat din partea criticii au fost cele prin care au condamnat această carte ca fiind un exerciţiu al fanteziei calculat la rece, un joc cerebral. Ca atare, unul din defectele (incurabile) ale cărţii consta în încercarea de a ascunde nesfîrşitul şuvoi în care fusese scrisă.

Pe lîngă evidenta influenţă a lui Jung, ale cărui teorii mă interesau profund în acea vreme, au mai existat trei romane care au contribuit la scrierea acestuia. Modelul de care am fost conştient pe de-a-ntregul a fost Le Grand Meaulnes (Cărarea pierdută) al lui Alain Fournier, motiv care m-a făcut să renunţ pe parcursul reviziei la un număr de referinţe prea directe. Poate că paralela nu a fost foarte evidentă celui obişnuit să analizeze la nivel literal, dar Magicianul ar fi fost o carte esenţial diferită dacă nu ar fi existat antecedentul francez. Forţa romanului Le Grand Meaulnes (pentru cîţiva dintre noi în orice caz) de a produce o experienţă, alta decît cea literară, era exact ceea ce doream să adaug eu naraţiunii mele. Un alt defect al romanului meu, pe care nu-l pot remedia, provine din faptul că nu am fost capabil să văd că această dorinţă e tipică pentru adolescenţă. Cel puţin adolescenţa protagonistului lui Alain Fournier este deschisă şi specifică.

A doua influenţă ar putea fi surprinzătoare, dar a provenit de la o carte care a obsedat imaginaţia copilăriei mele, Bevis de Richard Jefferies. Cred că romancierii încep să se formeze, fie că-şi dau seama, fie că nu, încă din copilărie; Bevis, ca şi Le Grand Meaulnes, proiectează o lume diferită de cea în care trăia sau urma să trăiască un copil crescut într-o familie de mici burghezi de la periferie. Evoc acest lucru pentru a reaminti că modelul profund şi starea de spirit al unor astfel de cărţi rămîn întipărite în memorie mult timp după ce ne-am despărţit de ele.

A treia carte care se află la originea Magicianului, fără ca eu s-o fi recunoscut ca atare la vremea respectivă, o pot adăuga acum datorită perspicacităţii unei studente care mi-a trimis, la cîţiva ani după publicare, o scrisoare în care evidenţia numeroasele asemănări cu romanul lui Dickens Marile speranţe. Ceea ce studenta nu avea să ştie vreodată era faptul că acesta este singurul roman al lui Dickens pentru care am manifestat o admiraţie şi o dragoste absolută (un roman pentru care îi iert atîtea alte lucruri ce îmi displac în opera lui), că, în perioada cînd începusem să scriu romanul meu, predam, cu mare plăcere, un curs despre el, prezentîndu-l ca pe o carte exemplară şi că mult timp am cochetat cu ideea de a introduce un personaj feminin în locul lui Conchis. Nu am renunţat total la această idee deoarece există ceva din Miss Havisham în figura doamnei de Seitas. Un scurt pasaj introdus în ediţia de faţă reprezintă un omagiu la această influenţă din umbră.

Trebuie să mă mai refer pe scurt la două schimbări mai substanţiale. În două scene, elementul erotic este mai puternic, îndreptînd astfel o lipsă anterioară de curaj. Cealaltă schimbare se regăseşte în finalul cărţii. Nici în prima versiune nu intenţionasem să închei în mod misterios, aşa cum unii cititori au avut senzaţia. Cred că ei nu au acordat îndeajuns de multă atenţie celor două versuri din Pervigilium Veneris de la sfîrşit. Recunosc faptul că ar fi trebuit să declar propria mea soluţie pentru sfîrşit într-un chip mai puţin ambiguu… de data aceasta o fac.

Nici un scriitor nu recunoaşte cu plăcere care au fost cele mai intime influenţe de ordin biografic din opera sa şi care rareori sînt legate de evenimente, de activităţi exterioare. Eu nu fac excepţie. Insula mea, Phraxos (insula „îngrădită“), a fost de fapt insula Spetsai unde am predat în 1951 şi 1952 la un internat particular, ce nu se asemăna prea mult în acei ani cu cel prezentat în carte. Dacă l-aş fi descris fidel, aş fi scris un roman umoristic. (Un alt roman, destul de ciudat, despre această şcoală există cu adevărat: Kenneth Matthews, Aleko, Peter Davies, 1934. Scriitorul francez Michel Déon a publicat la rîndul lui romanul autobiografic Le Balcon de Spetsaï, Gallimard, 1961).

Bine-cunoscutul milionar grec care a cumpărat o parte a insulei Spetsai nu are nici o legătură cu cel din romanul meu; domnul Niarchis a sosit mult mai tîrziu în locul respectiv. Nici proprietarul de atunci al vilei „Bourani“, al cărei aspect exterior şi amplasament mi le-am însuşit, nu este nici de departe modelul personajului meu, deşi înţeleg că este pe cale de a se transforma într-o altă legendă a insulei. L-am întîlnit pe domnul respectiv, prieten al bătrînului domn Venizelos, numai de două ori şi foarte scurt. Casa lui, pe aceea mi-o amintesc foarte bine.

Este, cred, imposibil astăzi să-ţi imaginezi internatul Spetsai aşa cum l-am descris imediat după război – vorbesc din auzite deoarece nu m-am întors niciodată în locurile acelea. Viaţa acolo era extrem de solitară, deşi erau permanent doi profesori englezi în şcoală, dar nu cea din carte. Faptul că actualul meu vechi prieten, Denys Sharrocks, a venit în şcoală a fost un noroc pentru mine. Era un om extraordinar de citit, un mult mai bun cunoscător al grecilor decît mine. El m-a dus prima dată la vilă. Cu puţin timp înainte de aceasta, hotărîse să pună capăt propriilor ambiţii literare. „Bourani“, declara el cu amărăciune, era locul unde scrisese ultima poezie din viaţa lui în cursul unei vizite anterioare. Ciudar, dar aceasta a fost scînteia care mi-a aprins imaginaţia: vila stranie, izolată, peisajul minunat din jur, iluzia pe care prietenul meu şi-o reprimase; în plus, atunci cînd ne-am apropiat prima dată de casă, de pe creastă am auzit o melodie stranie pentru un peisaj clasic… nu augustul clavecin Pleyel din cartea mea, dar ceva care amintea fără nici o legătură de o capelă galeză. Vreau să cred că orga se află tot acolo. Şi ea a avut un rol.

Era o raritate să apară străini pe insulă, chiar şi greci. Mi-amintesc de un băiat care a dat buzna într-o zi la Denys şi la mine ca să ne anunţe sosirea cu vaporul de la Atena a încă unui englez şi cum am plecat, ca Dr. Livingstone în dublu exemplar, să salutăm această apariţie de excepţie pe insula noastră pustie. Altă dată, ne-am grăbit să ne prezentăm omagiile lui Katsimbalis, Colosul din Maroussi al lui Henry Miller. Grecia mai păstra la vremea respectivă ceva din atmosfera înduioşătoare a unui singur sat mare.

Dincolo de colţul ei locuit, insula Spetsai era bîntuită de fantome cu mult mai subtile şi mai frumoase, decît cele create de mine. Liniştea pădurilor de pini era mai tulburătoare decît ceea ce mi-a fost dat să trăiesc oriunde altundeva, ca o pagină veşnic albă, aşteptînd ca cineva să aştearnă o notă muzicală sau un cuvînt. Acele locuri mi-au dat cea mai ciudată senzaţie de eternitate şi de început de mit. Simţeam că nicăieri altundeva nu era mai puţin probabil să se întîmple ceva; plutea totuşi cumva în aer imanenţa întîmplării. Genius loci semăna cu cele mai frumoase poezii ale lui Mallarmé despre zborul nevăzut, despre cuvintele învinse în faţa inexprimabilului. Îmi este greu să exprim cît de importantă a fost această experienţă pentru mine ca scriitor. M-a marcat mai profund decît orice altă amintire socială şi fizică a acelui loc. Ştiam încă de atunci că mă aflam într-o alienare permanentă faţă de multe aspecte ale societăţii burgheze, dar soarta unui romancier este să trăiască alienări chiar şi mai profunde.

Privită din afară, experienţa a fost deprimantă, aşa cum au descoperit şi foarte mulţi alţi scriitori sau pictori pe cale de devenire, care s-au dus în Grecia în căutare de inspiraţie. Noi poreclisem starea de plictis şi de acreală Aegean Blues. Trebuie să fii un artist total ca să fii în stare să produci o lucrare bună în cel mai pur, cel mai echilibrat peisaj de pe această planetă, mai ales cînd ştii că singura fiinţă umană potrivită acestui peisaj a existat cîndva demult. Grecia insulară este în continuare domeniul lui Circe, aici artistul călător nu trebuie să zăbovească mult dacă ţine la liniştea sufletului său.

Nu aş putea mărturisi nici o altă relaţie dintre romanul meu şi şederea pe insula Spetsai. Evenimentele s-au legat de fapt după ce m-am întors în Anglia. Scăpasem de Circe, dar consecinţele au fost puternice. Nu-mi dădusem atunci seama cît de importantă este experienţa plecării pentru un romancier. O experienţă fertilă pentru creaţie, în ciuda durerii pe care o pricinuieşte individului. Sentimentul unui lucru absent, irecuperabil, al unei ocazii ratate m-a făcut să îmbin dilemele unei situaţii personale întîmplate în Anglia cu amintirea insulei şi cu starea de solitudine, un Paradis pierdut pe măsură ce trecea timpul, acel domaine sans nom al lui Alain Fournier, chiar ferma lui Bevis, poate. Încetul cu încetul, protagonistul romanului meu, Nicholas, prindea contur, dacă nu adevăratul reprezentant al unui modern Oricine, cel puţin reprezentantul, în parte, al acelui Oricine provenit din propria mea clasă socială, din propriul meu mediu. Şi numele pe care i l-am dat are o explicaţie personală. Cînd eram copil, spuneam Urfe pentru Earth (însemnînd pămînt), numele astfel inventat precedînd cu mult legătura convenabilă cu Honoré d’Urfé şi L’Astrée.

Cele de mai sus mă vor absolvi, sper, de a spune ce „înseamnă“ povestea romanului. Romanele, chiar cele concepute şi controlate cu mai multă luciditate decît acesta, nu sînt ca jocurile de cuvinte încrucişate, unde nu există decît o unică serie de răspunsuri corecte, concepţie de care încerc cu disperare să-mi dezbar studenţii („Dragă domnule Fowles, vă rog să-mi explicaţi adevărata semnificaţie din…“). Dacă Magicianul are vreo „semnificaţie reală“, ea nu este cu nimic mai mult decît testul Rorschach din psihologie. Sensul lui se regăseşte în reacţia pe care o provoacă fiecărui cititor şi, în ceea ce mă priveşte, nu există nici o reacţie „corectă“ dată.

Aş dori să mai adaug că atunci cînd am revizuit textul nu am încercat să răspund numeroaselor critici justificate, prin care mi se reproşau excesele, caracterul mult prea complex şi altele de acest fel, critici ce mi s-au adresat la prima apariţie a cărţii de către nişte recenzori auster de maturi. Acum cunosc generaţia pe care o captivează intelectual această carte şi ştiu că în esenţă trebuie să rămînă un roman al adolescenţei scris de un adolescent întîrziat. Singura mea pledoarie constă în faptul că toţi artiştii trebuie să fie liberi să-şi determine întreaga existenţă. Restul lumii poate să se lepede de propriul trecut, să şi-l înmormînteze. Noi nu putem, aşa că trebuie să rămînem puţin copii pînă la sfîrşitul vieţii noastre, să păstrăm inocenţa copilăriei în speranţa că vom atinge copilăria creatoare. Găsim într-unul din cele mai relevante romane moderne despre romancieri, ultimul roman scris de Thomas Hardy – The Well Beloved – acest permanent reproş al artistului „copt“, aflat la maturitate, împotriva eului său mai tînăr, de care se vede dominat. Tirania eului tînăr poate fi suprimată, aşa cum a făcut Thomas Hardy, dar preţul este pierderea talentului de a scrie roman. Magicianul a fost (la vremea respectivă inconştient) o oficiere necontrolată a acceptării acestui jug.

Dacă a existat un model esenţial dincolo de ghiveciul de intuiţii (mai mult de sorginte irlandeză decît grecească) despre natura existenţei umane, acela apărea în titlul iniţial, pe care uneori îl regret, Jocul de-a Dumnezeu. Aveam intenţia ca eroul meu Conchis să joace mai multe roluri, măşti ale diverselor imagini pe care oamenii şi le fac despre divinitate, de la reprezentarea supranaturală pînă la cea ştiinţifică (dominată de canon), adică o serie de reprezentări ale iluziilor oamenilor despre ceva care de fapt nu există, cunoaşterea absolută şi puterea absolută. Distrugerea unor astfel de iluzii mi se pare un scop eminamente umanist; şi mi-aş dori să existe cîţiva super-Conchis care să-i treacă pe arabi şi israelieni, pe catolicii şi protestanţii din Ulster prin aceeaşi moară euristică, aşa cum i s-a întîmplat lui Nicholas.

Nu apăr hotărîrea pe care Conchis a luat-o în faţa plutonului de execuţie, apăr însă existenţa dilemei. Divinitatea şi libertatea sînt concepte total antagoniste. Oamenii cred în zeii lor imaginari pentru a nu crede în conceptul opus. Acum sînt la o vîrstă care-mi permite să-i înţeleg. Rămîn totuşi la principiul general, în sensul în care apare în povestirea mea: adevărata libertate se află undeva la mijloc, nu există separat într-unul sau în celălalt şi, de aceea, libertatea nu poate fi niciodată absolută. Orice fel de libertate, cît de relativă ar fi, are capacitate de ficţiune; a mea însă, astăzi, încă, preferă cealaltă ipoteză.

John Fowles, 1976

I

Un débauché de profession est rarement un homme pitoyable.

De Sade, Les infortunes de la Vertu

1

M-am născut în 1927, unicul fiu al unor părinţi din clasa de mijloc, amîndoi englezi, născuţi, la rîndul lor, la umbra grotesc alungită – de care, istoric vorbind, nu au scăpat niciodată – a oribilei pitice Regina Victoria. M-au trimis la o şcoală de stat; mi-am irosit doi ani satisfăcînd serviciul militar; am studiat la Oxford unde am început să descopăr faptul că nu eram persoana care doream să fiu.

Cu mult înainte aflasem că nu aveam nici părinţii, nici strămoşii de care aveam nevoie. Tata, avînd vîrsta potrivită la momentul potrivit şi mai puţin în virtutea vreunui talent, era comandant de brigadă, mama era prototipul nevestei de general-maior în devenire. Nu-l contrazicea niciodată şi se comporta ca şi cum el ar asculta din camera de alături, chiar şi atunci cînd se afla la o distanţă de mii de kilometri. Pe el l-am întîlnit destul de rar în perioada războiului. Lungile sale absenţe mă făceau să construiesc imagini ale lui mai mult sau mai puţin imaculate pe care el reuşea să le demoleze în primele două zile de permisie.

Ca toţi cei care nu se dedică profesiunii, era maniac în privinţa aparenţelor şi a fleacurilor cotidiene. Bunul-simţ intelectual era înlocuit de el cu o panoplie preţioasă de cuvinte-cheie ca: Disciplină, Tradiţie, Responsabilitate. Dacă îndrăzneam vreodată – ceea ce se întîmpla rar – să-l contrazic, el riposta cu unul din aceste cuvinte magice şi mă trăsnea cu el aşa cum, fără îndoială, le închidea gura subalternilor săi. Dacă refuzai să cazi la pămînt ca să mori, îşi pierdea cumpătul sau firea. Firea lui era ca a unui cîine furios, oricînd gata să-l servească.

După o tradiţie foarte dragă familiei mele, strămoşii mei au venit din Franţa după revocarea Edictului din Nantes, fiind nobili hughenoţi, rude îndepărtate ale lui Honoré d’Urfé, autorul unui best-seller al secolului al şaptesprezecelea, L’Astrée. Sigur că dacă eliminăm legătura la fel de incertă cu scriitoraşul Tom Durfey, prieten al lui Carol al II-lea, nici unul dintre strămoşii mei nu a manifestat nici un fel de înclinaţii artistice. S-au succedat generaţii după generaţii de preoţi, ofiţeri, navigatori, boiernaşi, toţi la fel de lipsiţi de distincţie, dar cartofori ghinionişti prin excelenţă. Bunicul a avut patru fii, dintre care doi au murit în Primul Război Mondial, al treilea a găsit o modalitate de prost-gust pentru a-şi plăti păcatele atavice (datoriile de la joc) dispărînd undeva, în America. Tata, cel mai mic dintre băieţi, dotat cu toate presupusele virtuţi ale primului născut, nu l-a mai pomenit niciodată şi nu am nici o idee dacă mai trăieşte sau dacă de cealaltă parte a oceanului nu am cumva veri, pe care nu i-am cunoscut niciodată.

În perioada ultimilor ani de şcoală, mi-am dat seama că partea proastă la părinţii mei era faptul că aveau un dispreţ absolut pentru genul de viaţă pe care intenţionam să-l duc. Eram „bun“ la engleză. Publicasem sub pseudonim poezii în revista şcolii. Îl consideram pe D.H. Lawrence ca pe cel mai mare scriitor al secolului. Ei nu auziseră de el şi tot ce ştiau era probabil legat de Amantul doamnei Chatterley. Totuşi, o anume căldură afectivă a mamei sau accidentalele manifestări de bună dispoziţie ale tatei m-ar fi putut face fericit; eu însă am admirat la ei alte lucruri decît ar fi dorit ei. Cînd am împlinit optsprezece ani şi Hitler nu mai era, ei se transformaseră pentru mine în simpli susţinători materiali faţă de care se cuvenea să-mi manifest recunoştinţa. M-am conformat, dar nimic mai mult.

Duceam o viaţă dublă. La şcoală îmi mersese cumva vestea că sînt estet şi cinic de război. Tradiţia şi spiritul de sacrificiu m-au forţat să intru în armată. Dorind cu tot dinadinsul să studiez mai departe, directorul şcolii m-a ajutat să ajung la facultate. Şi în armată duceam o viaţă dublă, în public jucam, fără să-mi placă, rolul fiului „neînfricatului“ comandant Urfe, citind însă cu frenezie, cînd eram singur, tot ceea ce apărea nou în Colecţia Penguin şi broşuri cu poezii. M-am demobilizat cît am putut de repede.

M-am înscris la Oxford în 1948. Cînd eram în anul doi la Colegiul Magdalen, puţin după vacanţa mare în timpul căreia nu prea mi-am văzut părinţii, tata a trebuit să plece în India, unde a luat-o şi pe mama. Avionul în care se aflau a fost prins de furtună şi s-a zdrobit de sol la optzeci de kilometri de Karachi, transformîndu-se într-un rug funerar. După un prim şoc, am fost cuprins aproape imediat de un sentiment de uşurare, de eliberare. Singura mea rudă mai apropiată, fratele mamei, avea o fermă în Rhodezia, aşa că nu mai aveam o familie care să pună piedici în calea dezvoltării personalităţii mele. Probabil că nu am fost un fiu prea iubitor, în schimb, mă dedicasem ideilor în vogă.

Cel puţin aşa credeam eu şi un grup de colegi cam ciudaţi. Am constituit un club destul de restrîns, Les Hommes Révoltés, beam sherry foarte sec şi (în semn de protest împotriva hainelor de molton ros ale anilor ’40) ne îmbrăcam la întruniri în costume gri-închis cu cravate negre. Discutam despre existenţă şi despre neant şi numeam „existenţialism“ un anume mod de comportament inconsecvent. Persoane mai puţin luminate ar fi numit aceasta capriciu sau pur şi simplu egoism. Ceea ce nu înţelegeam era că eroii sau antieroii romanelor franţuzeşti existenţialiste, pe care le citeam, nu se voiau realişti. Am încercat să-i imităm, confundînd descrieri metaforice ale unor modele complexe de simţire cu eventuale îndreptări de comportament. Noi chiar am simţit angoasele pe pielea noastră. Cei mai mulţi dintre noi, credincioşi tradiţiei „dandy“ de la Oxford, doream să arătăm diferit. În cadrul clubului aşa a şi fost.

Am deprins obiceiuri costisitoare şi maniere afectate. Am obţinut o calificare modestă şi iluzia pretenţioasă de a fi poet. Nimic nu era mai puţin poetic decît plictisul pe care-l afişam faţă de viaţă în general şi faţă de nevoia de a-mi cîştiga pîinea în special. Eram prea necopt ca să ştiu că cinismul de orice fel este o mască pentru neputinţa de adaptare – pe scurt, un fel de impotenţă – şi că a dispreţui orice fel de efort este cel mai mare efort. Am asimilat însă o doză mică dintr-un lucru permanent util, cea mai importantă contribuţie a Oxfordului la viaţa civilizată: onestitatea socratică. Mă învăţa, cu intermitenţă dar destul de des, că nu este îndeajuns să te revolţi împotriva propriului trecut. Într-o zi m-am manifestat faţă de cîţiva prieteni revoltător de înverşunat împotriva armatei; ceva mai tîrziu, cînd m-am întors în camera mea, mi-am dat seama că simplul fapt de a spune cu obrăznicie lucruri care l-ar fi dat gata pe tata dacă mai trăia nu însemna că nu mă mai aflu sub influenţa lui. Adevărul este că nu eram cinic din fire, era doar o manifestare a revoltei. Scăpasem de ceea ce uram, dar nu descoperisem ce şi unde puteam iubi, aşa că pretindeam că iubirea nu se afla nicăieri.

Bine echipat pentru eşec, m-am lansat în viaţă. Din panoplia de termeni esenţiali ai tatălui meu lipsea „Prudenţa financiară“. Avea un cont ridicol de mare deschis la restaurantul Ladbroke şi notele pentru mesele pe care le oferea la popotă erau incredibil de mari pentru că îi plăcea să se bucure de popularitate şi în loc de farmec trebuia să ofere de băut. După ce avocaţii şi fiscul şi-au luat ce li se cuvenea, partea mea nu mai reprezenta o sumă îndestulătoare ca să-mi asigure traiul. Toate locurile de muncă la care mă gîndeam – Ministerul de Externe, în Administraţie, în Colonii, într-o bancă, în comerţ, în agenţii publicitare – mi se păreau uşor de obţinut. M-am prezentat la mai multe interviuri. Dar, nesimţindu-mă obligat să-mi exprim entuziasmul pe care lumea noastră îl aşteaptă de la un tînăr funcţionar superior, nu am avut nici un succes.

În cele din urmă, aşa cum au procedat nenumăraţi alţi absolvenţi de la Oxford înaintea mea, am răspuns unui anunţ din „The Times Educational Supplement“. M-am prezentat la adresa respectivă, o şcoală oarecare din Anglia de Est, unde mi s-a oferit postul după ce am fost examinat în grabă. Aveam să aflu mai tîrziu că mai fuseseră doi candidaţi, ambii absolvenţi ai unor universităţi mai puţin celebre şi mai erau doar trei săptămîni pînă la începutul trimestrului.

Băieţii, vlăstare ale unor familii burgheze educate pe bandă, erau destul de răi; orăşelul înăbuşitor era un coşmar. Cea mai groaznică însă era cancelaria. Cînd intram în clasă mă relaxam. Plictiseală, an de an aceeaşi viaţă paralizant de previzibilă plana ca un nor deasupra corpului profesoral. Era o plictiseală de moarte, nu apatia mea obişnuită pe-atunci în vogă. Din plictiseală decurgea făţărnicia şi furia neputincioasă a celor vîrstnici care ştiau că au ratat şi a celor tineri care presupuneau că nu se vor realiza nici ei. Profesorii mai bătrîni întruchipau o predică macabră; cînd te uitai la unii dintre ei te apuca ameţeala, erau imaginea perfectă a hăului inutilităţii umane… sau cel puţin aceasta a fost senzaţia mea în timpul trimestrului al doilea.

Nu puteam să-mi petrec viaţa traversînd un astfel de deşert; simţeam pe zi ce trece că această şcoală pietrificată, cu aere de eleganţă era Anglia la scară redusă şi că trebuia să le părăsesc pe amîndouă ca să evit ridicolul. Mă săturasem, de asemenea, şi de o fată.

Demisia mi-a fost acceptată cu resemnare, urmînd să-mi ţin cursurile pînă la sfîrşitul anului. Atunci cînd am făcut o aluzie vagă la neliniştea mea, directorul a bănuit pe loc că aveam de gînd să merg în America sau în vreo colonie engleză.

— Nu m-am hotărît încă, domnule director.

— Cred că am fi scos din dumneata un bun profesor, domnule Urfe. Şi ai fi putut face treabă bună cu noi. Ştii, dar acum este prea tîrziu.

— Cred că da.

— Nu prea sînt de acord cu hoinăritul departe de casă. Eu te sfătuiesc să nu te duci. Oricum… vous l’avez voulu, Georges Danton. Vous l’avez voulu.

Nici nu se putea să nu greşească citatul.

În ziua plecării mele turna cu găleata. Eu însă nu mai puteam de fericire, o stare exuberantă de zbor. Nu ştiam încotro mă îndreptam, dar ştiam ce-mi trebuia: o nouă ţară, un neam nou, o nouă limbă; şi cu toate că nu-l puteam defini în cuvinte la vremea aceea, îmi trebuia un nou mister.

2

Am aflat că la British Council se recruta personal. La începutul lunii august m-am prezentat în Davies Street la o doamnă foarte aferată, cu obsesii intelectuale şi limbaj afectat. Mi-a spus, cu un aer confidenţial, că este teribil de important să fim reprezentaţi în străinătate de persoane corespunzătoare, posturile erau publicate în presă şi candidaţii aleşi pe bază de interviu şi că, oricum, erau nevoiţi să reducă personalul din străinătate. Apoi trecu la subiect: singurele posturi erau cele de profesori de engleză în şcolile străine şi nu ştia dacă asta nu-mi suna „îngrozitor“.

I-am spus că da.

În ultima săptămînă a lunii august, mai în serios, mai în glumă, am publicat un anunţ în ziar – un anunţ obişnuit. La oferta mea concisă de a face orice şi de a merge oriunde am primit mai multe răspunsuri. În afară de cîteva broşuri care ţineau să-mi amintească de Dumnezeu, stăpînul nostru, am primit şi trei scrisori încîntătoare de la nişte escroci faliţi. Într-una era vorba de un post special, bine plătit în Tanger – dacă ştiam italiana. Nu mi-au răspuns la scrisoarea în care-l solicitam.

Luna septembrie bătea la uşă. Eram descumpănit, mă simţeam strîns cu uşa să apelez din disperare din nou la „Educational Supplement“ şi la şirul nesfîrşit de slujbe cenuşii. Într-o dimineaţă, m-am întors la British Council.

M-am interesat dacă nu aveau slujbe de profesori în zona Mediteranei. Femeia cu limbaj afectat s-a dus după un dosar. Stăteam în sala de aşteptare sub un tablou în tonuri de roşu de Matthew Smith şi începusem să mă şi văd la Madrid, la Roma, poate Marsilia sau Barcelona… chiar şi Lisabona. În străinătate va fi altfel; nu va fi cancelarie, voi avea toate condiţiile să scriu poezii. Femeia a revenit. Toate locurile bune se dăduseră, îi părea tare rău. Atît a mai rămas: mi-a întins o hîrtie despre o şcoală din Milano. Am dat din cap în semn de refuz. Şi ea a fost de acord.

— Atunci nu a mai rămas decît asta. Am publicat-o de puţin timp. Mi-a întins tăietura din ziar.

LICEUL LORD BYRON, PHRAXOS

Phraxos, Grecia, are nevoie pentru începutul lunii octombrie de profesor stagiar de limbă engleză. Candidaţii trebuie să nu fie căsătoriţi şi să posede o diplomă de absolvire a facultăţii cu specializare în limba engleză. Nu este obligatoriu să ştie greaca modernă. Salariul este în jur de 600 de lire pe an, convertibil în totalitate. Contractul se face pe doi ani şi poate fi prelungit. Drumul se plăteşte la începutul şi la sfîrşitul contractului.

În completarea anunţului, mi s-a dat şi o foaie cu informaţii amănunţite. Phraxos era o insulă în Marea Egee, la aproximativ o sută treizeci de kilometri de Atena. Lord Byron era „unul din cele mai cunoscute internate“ din Grecia, organizate în sistem englez de liceu particular, de unde şi numele şcolii. Avea, se pare, toate condiţiile necesare unei astfel de instituţii de învăţămînt. Orele de predare pe zi ajungeau la maximum cinci.

— Se vorbeşte numai de bine despre şcoală. Insula este o minune!

— Aţi fost acolo?

Avea cam treizeci de ani şi părea născută să rămînă nemăritată. Era atît de neatrăgătoare, încît îmbrăcămintea elegantă şi fardul prea abundent îi dădeau un aer patetic: o gheişă ratată. Nu fusese acolo, dar toată lumea spusese că este aşa. Am recitit anunţul.

— De ce au dat anunţul atît de tîrziu?

— Am înţeles că au angajat pe cineva. Nu prin intermediul nostru. S-a întîmplat o încurcătură teribilă. Noi nu am mai angajat pentru ei. Este prima dată; o facem din pură amabilitate.

Zîmbea răbdătoare. Avea dinţii din faţă mult prea mari. Am întrebat-o cu un accent cît mai de Oxford dacă îmi permite s-o invit la masă.

Acasă, am completat formularul pe care-l adusese la restaurant. Apoi am ieşit să-l duc la poştă. Exact în seara respectivă, ca o coincidenţă, am cunoscut-o pe Alison.

3

Cred că, pentru vîrsta mea, după normele unor vremuri mai puţin tolerante, avusesem destul de multe relaţii sexuale. Fetele, o anume categorie, se dădeau în vînt după mine; aveam maşină, un lucru destul de rar în zilele acelea printre studenţi, aveam şi ceva bani. Urît nu eram, dar mult mai important decît atît, mă bucuram de singurătate, iar orice şmecher ştie că singurătatea este o armă ucigătoare în relaţiile cu femeile. „Tehnica“ mea consta în afişarea unei aparenţe de imprevizibilitate, cinism şi indiferenţă. Apoi, ca un prestidigitator, în loc de iepure alb, scoteam la iveală o inimă singuratică.

Nu făceam colecţie de victime, dar înainte de a pleca de la Oxford de virginitatea mea mă despărţeau vreo zece fete. Mă încînta în egală măsură succesul meu sexual şi natura aparent efemeră a iubirii. Ca atunci cînd eşti bun la golf, dar dispreţuieşti jocul în sine, totul mergea bine, fie că jucam, fie că nu. Majoritatea combinaţiilor le aveam în vacanţă, departe de Oxford, pentru ca la începutul anului sau al semestrului să abandonez locul crimei. Urmau cîteva săptămîni plicticoase de scrisori, dar rezolvam făcînd să dispară inima singuratică „asumîndu-mi pe de-a-ntregul întreaga responsabilitate“, schimbînd jocul şi arborînd o mască de eleganţă şi superioritate. Devenisem aproape tot atît de abil în începerea jocului, cît şi în terminarea lui.

Ştiu că pare, şi de fapt şi este, nu atît un calcul rece, cît o credinţă narcisistă în importanţa stilului de viaţă. Confundam sentimentul de uşurare pe care îl aveam cînd terminam cu o fată cu dragostea de libertate. Un argument în favoarea mea era că minţeam foarte puţin; aveam grijă întotdeauna să-mi previn victima, înainte de a se dezbrăca, de diferenţa de a te cupla cu cineva şi a te căsători.

Acolo, în Anglia de Est, lucrurile s-au complicat. Începusem să ies cu fiica unuia dintre profesorii mai vîrstnici. Era drăguţă, genul obişnuit de englezoaică, şi, ca şi mine, dispreţuia provincialismul şi părea îndrăgostită; tîrziu mi-am dat seama că era îndrăgostită cu un scop anume: să se mărite cu mine. Mă îngrozea ideea că o simplă necesitate fizică ameninţa să-mi schimbe viaţa. În vreo două-trei seri, era gata-gata să-i cedez lui Janet, o proastă pe care ştiam că nu o iubesc şi că nu o voi iubi niciodată. Scena despărţirii petrecută în automobil, într-o noapte amară de iulie la malul mării, plină de reproşuri şi plînsete, avea să mă bîntuie o bună bucată de vreme. Din fericire ştiam, şi ea ştia că eu ştiu, că nu era însărcinată. Am ajuns la Londra hotărît să mă ţin un timp oarecare departe de femei.

Apartamentul din Russell Square de sub cel închiriat de mine a rămas gol cam toată luna august, pînă într-o duminică. Se auzeau uşi trîntite, lume, muzică. Luni am văzut trecînd pe lîngă mine nişte tipe destul de anoste; vorbeau cu un accent deosebit. Erau australience. Apoi a venit ziua în care am luat masa în oraş cu domnişoara de la British Council, domnişoara Spencer-Haigh; s-a întîmplat într-o vineri.

Pe la ora şase seara, cineva a bătut la uşă. Era una dintre cele două fete pe care le întîlnisem pe scări, cea mai solidă.

— Salut. Eu sînt Margaret. Locuiesc jos. I-am strîns mîna întinsă. Îmi pare bine să te cunosc. Ascultă, noi ne-am adunat la un pahar. Vii şi tu?

— Păi, ştiu şi eu…

— Aici tot o să fie zgomot.

Ca de obicei, o invitaţie ca să evite reclamaţii ulterioare. Am ezitat, apoi am strîns din umeri.

— De acord. Mulţumesc.

— În regulă. La opt, da? Începuse să coboare pe scări cînd a mai strigat: Ai şi tu vreo prietenă cu care vrei să vii?

— Deocamdată nu.

— Lasă că ne ocupăm noi… Pa.

A plecat. Îmi părea rău că am acceptat.

Am coborît deci, cînd am auzit că veniseră şi alţii. Urîtele – ele vin întotdeauna printre primele – speram să aibă parteneri. Uşa era deschisă. Am trecut prin antreu şi m-am oprit în cadrul uşii care dădea în camera de zi, ţinînd într-o mînă sticla de vin roşu algerian gata să o ofer.

Căutam cu privirea în încăperea aglomerată pe una dintre cele două fete pe care le mai văzusem. Se vorbea tare, cu accent australian, un bărbat purta costum scoţian, cîţiva erau din Indiile de Vest. Nu părea genul meu de petrecere şi aveam de gînd să dispar în cîteva clipe. A mai intrat cineva, o persoană care aştepta în antreu în spatele meu.

Era o fată cam de vîrsta mea, cu o valiză grea şi un rucsac mai mic în spate. Purta o haină de ploaie albicioasă, şifonată, după care se vedea că făcuse o călătorie lungă. Era bronzată ca după săptămîni întregi de stat la soare torid. Părul lung, decolorat, aproape blond, era neobişnuit, acum cînd era la modă ca fetele să se tundă băieţeşte: fetele ca băieţii, nu fetele ca fetele. Avea un aer de nemţoaică sau de daneză, de copil al nimănui şi în acelaşi timp pervers, imoral. Nu îndrăznea să intre, îmi făcu semn cu mîna ca să mă apropii şi zîmbi vag, ezitant, ambiguu.

— N-ai putea să o găseşti pe Maggie să o rogi să vină pînă aici?

— Margaret?

A făcut un semn că da. Mi-am făcut cu greu drum prin camera plină de lume şi în cele din urmă am găsit-o pe Margaret în bucătărie.

— Bună! Ai reuşit.

— Te caută cineva afară. O fată cu un geamantan.

— Aoleu, nu! S-a întors către o femeie din spatele ei. Aveam impresia că s-a întîmplat ceva. A stat puţin, apoi a pus pe masă sticla de bere pe care o deschidea. Am urmat-o înapoi prin mulţimea din cameră, ascunzîndu-mă după umerii ei plini.

— Alison! Spuneai că vii săptămîna viitoare.

— Am cheltuit tot. Copilul nimănui avea o mutră pe jumătate vinovată, pe jumătate vicleană. Pete s-a întors?

— Nu. Coborî puţin vocea avertizînd-o: S-au întors în schimb Charlie şi Bill.

— Merde. Era furioasă. Trebuie să fac o baie.

— Charlie a umplut cada cu bere şi gheaţă. Este plină ochi.

Fata bronzată avea un aer dezamăgit. Am intervenit.

— Poţi să te speli la mine. Locuiesc deasupra.

— Da? Alison, dumnealui este…

— Nicholas.

— Nu te deranjează? Eu tocmai m-am întors de la Paris.

Am sesizat la ea două feluri de accente, unul aproape australian, celălalt aproape englezesc.

— Deloc. Te conduc sus.

— Mai întîi să intru să-mi iau nişte haine. Cînd intră în cameră, fu întîmpinată cu strigăte de bun venit.

— Hei, Allie! De unde vii, fetiţo?

Doi sau trei australieni s-au dus către ea. I-a sărutat pe toţi în trecere. În clipa următoare, Margaret, una dintre cele două fete corpolente, ocrotitoare faţă de fetele firave, îi împinse la o parte. Alison reveni cu hainele şi am urcat amîndoi la mine.

— Iisuse, spuse ea, australienii!

— Unde ai fost?

— Peste tot, Franţa, Spania.

Am intrat în apartament.

— Eu mă duc să curăţ păianjenii din baie. Ia-ţi de băut. Găseşti acolo.

Cînd m-am întors, ţinea în mînă un pahar de whisky. Zîmbi din nou făcînd un efort, apoi renunţă. Am ajutat-o să-şi scoată pardesiul. Era parfumată cu un parfum franţuzesc greu ca acidul fenic şi bluza galbenă-verzuie era murdară.

— Locuieşti în apartamentul de jos?

— Îhî. Cu fetele, îl împărţim.

Ridică paharul în semn de noroc. Avea ochi cenuşii inocenţi, singurul semn de inocenţă pe un chip pervers, nu din fire, ci asprit de împrejurări: era o mască de apărare care cerea în acelaşi timp să fie apărată. Vocea cu intonaţie vag australiană, dar nu pe de-a-ntregul englezească, cînd aspră, cînd nazală, cînd usturător de directă. Era bizară, un fel de oximoron uman.

— Ai venit singur la petrecere?

— Da.

— Pot să stau cu tine în noaptea asta?

— Sigur că da.

— Te întorci peste douăzeci de minute?

— Te aştept.

— Prefer să pleci.

Am zîmbit amîndoi precaut. Eu am coborît la petrecere. Margaret s-a îndreptat către mine. Cred că mă aşteptase.

— Am o englezoaică drăguţă care de-abia aşteaptă să te cunoască, Nicholas.

— Îmi pare rău, a pierdut trenul.

Mă privi fix, apoi se uită împrejur şi mă trase în antreu.

— Ascultă! E mai greu de explicat, dar… Alison este logodită cu fratele meu. Cîţiva dintre prietenii lui sînt aici.

— Şi ce dacă?

— A mai avut neplăceri.

— Tot nu înţeleg.

— Nu vreau scandal. S-a mai întîmplat. Eu nu reacţionam. Ştii, oamenii devin geloşi din prietenie.

— Dar n-o să fac nimic.

Cineva a chemat-o înăuntru. Voia să se liniştească în privinţa mea, dar nu a reuşit, şi părea să se fi consolat că nu este nimic de făcut.

— De acord. Ai priceput ce am spus?

— Absolut.

Mi-a aruncat o privire de om care ştie multe, apoi a dat din cap nu foarte fericită şi a plecat. Am stat lîngă uşă cam douăzeci de minute, apoi m-am strecurat afară şi m-am întors la mine în apartament. Am sunat. După un răstimp destul de lung am auzit o voce dinăuntru.

— Cine este?

— Douăzeci de minute.

A deschis uşa, avea părul prins în creştet şi prosopul legat în jurul trupului, lăsînd să se vadă umerii foarte bronzaţi şi picioarele tot aşa. S-a retras în baie. Apa se scurgea gîlgîind. Am strigat prin uşă:

— Am fost prevenit în legătură cu tine.

— Maggie?

— Mi-a spus că nu vrea scandal.

— Tîmpita! S-ar putea să-mi devină cumnată.

— Ştiu.

— Studiază sociologia la Universitatea din Londra. A urmat o pauză. Ce nebunie! Pleci şi crezi că oamenii s-au schimbat şi de fapt ei au rămas la fel.

— Ce vrei să spui?

— Aşteaptă un minut.

Am aşteptat mai multe pînă cînd a deschis uşa şi a intrat în salon. Avea o rochie albă, simplă şi-şi lăsase din nou părul pe umeri. Era nefardată, ceea ce o avantaja, făcînd-o de zece ori mai nostimă. Îmi zîmbi reţinut.

— Se aprobă?

— Frumoasa balului. M-a deconcertat privirea ei directă. Coborîm?

— Mai dă-mi un deget de whisky!

I-am umplut paharul cu mai bine de un deget. În timp ce turnam băutura în pahar, mă întrebă:

— Nu ştiu de ce mi-este frică. Oare de ce îmi este frică?

— De ce?

— Nu ştiu. De Maggie, de băieţi, dragii mei australieni.

— Cu scandalul cum a fost?

— Doamne, ce prostie! Venise un tînăr israelian simpatic, ne sărutam. Era petrecere – asta este tot. Charlie i-a spus lui Pete şi s-au apucat să se certe şi… Doamne, ce a fost! Ştii cum este. Masculii între ei!

Jos i-am pierdut urma un timp. Făcuseră grup în jurul ei. I-am adus un pahar şi l-am pasat peste umărul cuiva. Se vorbea despre Cannes, Collioure şi Valencia. Se auzea muzică de jazz din camera din fund. M-am îndepărtat, îndreptîndu-mă spre uşă ca să privesc.

Printre dansatorii din întuneric se vedeau afară, pe fereastră, copacii negri şi un cer de chihlimbar deschis. Aveam un sentiment straniu de înstrăinare de toţi cei din jurul meu. O fată cu ochelari, o privire mioapă dinspre o faţă blîndă insipidă, o intelectuală cu suflet mare sortită să fie trasă pe sfoară şi păcălită de toţi prefăcuţii, îmi zîmbea de la celălalt capăt al camerei. Era singură, ceea ce m-a făcut să bănuiesc că ea era „englezoaica drăguţă“ pe care Margaret mi-o hărăzise. Era rujată prea strident; o tipă comună şi blîndă ca cine ştie ce specie de zburătoare. M-am îndepărtat ca de pe marginea prăpastiei pînă la nişte rafturi cu cărţi lîngă care m-am aşezat pe jos prefăcîndu-mă că citesc un roman oarecare.

Alison a îngenuncheat lîngă mine.

— M-am pilit. Din cauza whisky-ului. Bea şi tu din asta. Era gin. Am dat din cap în semn că nu. Mă gîndeam la fata cu obrazul palid, cu buzele mînjite cu roşu. Cel puţin fata din faţa mea este o fiinţă vie, brutală, dar plină de viaţă.

— Ce bine că te-ai întors în seara asta!

Îşi sorbea ginul măsurîndu-mă din ochi.

— Ai citit asta? am reluat eu discuţia.

— Hai să nu ne mai învîrtim pe după deget! Dă-o-ncolo de literatură! Tu eşti deştept şi eu sînt frumoasă. Să vorbim despre noi.

Ochii cenuşii aţîţau; sau îndrăzneau.

— Pete?

— Este pilot. Şi adăugă numele unei bine-cunoscute companii aeriene. Trăim împreună. Cu pauze. Asta este tot.

— Aha.

— Urmează un curs de specializare în Statele Unite. Fata privea podeaua cu un aer serios, altfel decît pînă acum. Maggie numeşte asta logodnă – noi nu. Mă privi drept în ochi. Sîntem amîndoi liberi.

Nu era foarte clar dacă vorbea despre logodnicul ei sau pentru ca eu să înţeleg. Oare a fi liberă era o poză sau şi adevărul despre ea?

— Cu ce te ocupi?

— Diverse. Mai mult pe la recepţie.

— La hoteluri?

— Peste tot. Îşi încreţi nasul. Am făcut o cerere de angajare în altă parte. Ca stewardesă. De asta am călătorit săptămînile din urmă, ca să mă mai familiarizez cu franceza şi spaniola.

— Vrei să ieşim mîine împreună?

Un bărbat masiv, trecut de treizeci de ani, unul dintre australieni, se sprijinea de canatul uşii din faţa noastră.

— Ascultă, Charlie, strigă Alison în direcţia lui, domnul mi-a împrumutat baia. Nu este nimic.

Charlie dădu încet din cap, apoi făcu un semn de avertisment cu un deget butucănos. Se îndreptă cu un oarecare efort, apoi se îndepărtă cu paşi nesiguri.

— Scumpul de el!

Alison îşi privea cu atenţie palma întoarsă în sus.

— Ai fost doi ani şi jumătate într-un lagăr japonez de prizonieri?

— Nu. De ce?

— Charlie a fost.

— Săracul!

Apoi am tăcut amîndoi.

— Australienii sînt bădărani, iar englezii sînt fanfaroni.

— Dacă tu…

— Eu mă iau de el pentru că este îndrăgostit de mine şi îi place. Nimeni nu are voie să rîdă de el. Dacă sînt eu de faţă, bineînţeles.

Iar am tăcut.

— N-am vrut.

— Nu-i nimic.

— Cu mîine cum rămîne?

— Nu, cu tine cum rămîne!

Deşi m-am simţit ofensat cînd mi-a dat lecţia despre arta de a nu-i dispreţui pe ceilalţi, am acceptat încetul cu încetul să vorbesc despre mine. M-a ajutat punînd întrebări directe şi neluînd în seamă răspunsurile vagi.

Am început prin a-i spune că sînt fiul unui comandant de brigadă, apoi despre sentimentul singurătăţii. De data aceasta nu mi-am mai dat aere, am explicat pur şi simplu. Am descoperit la ea două lucruri: că dincolo de asprime se afla o pisicuţă măgulitoare, care ştia cum să se poarte cu bărbaţii, cum să-i îmbrobodească sexual şi că farmecul ei îi era dat în egală măsură de un trup frumos, de un chip interesant şi de faptul că era conştientă de calităţile ei. Avea un talent, prea puţin englezesc, de a arunca o vorbă de duh, un comentariu pertinent, prin care-şi manifesta vreun interes oarecare. Am amuţit. Ştiam că are privirea aţintită asupra mea. După o clipă, am privit-o şi eu. Avea o expresie timidă, contemplativă; o altă persoană.

— Alison, îmi placi.

— Şi tu îmi placi. Cel puţin aşa cred. Ai o gură frumoasă, avînd în vedere cît eşti de înfumurat.

— Eşti prima australiancă pe care o întîlnesc.

— Bietul englez!

Era întuneric, rămăsese aprinsă o singură lampă care lumina vag. Musafirii zăceau în cupluri pe unde găseau, pe canapele, fotolii şi pe podele. Petrecerea îi despărţise în perechi. Maggie dispăruse. Charlie dormea buştean pe podeaua din dormitor. Noi doi dansam, la început strîns, apoi mai strîns. Am sărutat-o pe păr, apoi pe gît, ea îmi strînse mîna şi se lipi mai mult de mine.

— Mergem sus?

— Mergi tu înainte. Vin şi eu imediat.

Se îndepărtă uşor şi eu am urcat la mine în apartament. Au trecut zece minute, cînd apăru în dreptul uşii, cu un zîmbet uşor temător pe buze. Stătea acolo îmbrăcată în alb, micuţă, inocentă şi perversă, primitivă şi rafinată, o novice iniţiată.

A intrat, eu am încuiat uşa. Cîteva minute ne-am îmbrăţişat în întuneric, lipiţi de uşă. Afară s-au auzit paşi şi apoi cineva a bătut de două ori puternic în uşă. Alison mi-a acoperit gura cu mîna. A mai bătut de două ori, şi încă o dată. Nu ştiam ce să facem, inima parcă ne bubuia. Paşii s-au îndepărtat.

— Vino, spuse Alison, vino, vino!

4

A doua zi m-am trezit tîrziu. Ea mai dormea cu spinarea bronzată, despuiată, întoarsă către mine. M-am dat jos din pat, am făcut cafea şi am adus-o în dormitor. Se trezise şi se uita la mine din vîrful patului, cu o privire lipsită de expresie, care mi-a şters zîmbetul de pe buze. Se întoarse şi-şi trase cearşaful peste cap. M-am aşezat pe marginea patului încercînd ca un prost să-mi dau seama ce s-a întîmplat, dar ea nu şi-a mişcat cearşaful de pe cap, aşa că am renunţat să o mai bat uşurel cu mîna peste cearşaf, să fac vreun zgomot şi m-am întors la cafea. A mai trecut un timp, după care s-a ridicat, a cerut o ţigară şi pe urmă o cămaşă de-a mea. Îmi evita privirea. Şi-a tras cămaşa, s-a dus la baie şi cînd s-a întors în pat, m-a atins uşor cu părul. Stăteam la picioarele patului uitîndu-mă cum îşi bea cafeaua.

— Ce s-a întîmplat?

— Ştii cu cîţi bărbaţi m-am culcat în ultimele două luni?

— Cincizeci?

Nici un zîmbet.

— Dacă ar fi fost cincizeci, însemna că sînt o profesionistă cinstită.

— Hai, mai bea cafea.

— Aseară, la o jumătate de oră de la întîlnirea noastră, m-am gîndit că, dacă sînt chiar o vicioasă, mă culc cu tine.

— Mulţumesc frumos.

— Am ştiut după cum vorbeai.

— Ce ai ştiut?

— Că eşti genul affaire de peau.

— Asta-i culmea!

Alt moment de tăcere.

— Eram pilită şi obosită. Se uită la mine îndelung, dădu din cap şi închise ochii. Iartă-mă! Eşti un drăguţ. Eşti foarte tandru în pat. Şi acum?

— Ştiu şi eu?!

— Lasă că ştiu eu!

— Nu ai făcut nici o crimă. E doar o dovadă că nu te poţi mărita cu tipul ăla.

— Am douăzeci şi trei de ani. Tu cîţi ai?

— Douăzeci şi cinci.

— Nu ai început să ştii ce eşti? Ce o să fii? Eu da. Ştiu că o să fiu o tîrîtură idioată pînă în vecii vecilor.

— Fii serioasă!

— Ştii ce face Pete? Îmi scrie şi îmi comunică: „Am ieşit vinerea trecută cu o gagică şi s-a lăsat cu wuzzamaro“.

— Cum adică?

— Adică, du-te şi tu şi tăvăleşte-te cu cine ai poftă. Se uita pe geam. În primăvara asta am fost cu el. Ne înţelegem tare bine – cînd nu sîntem în pat, sîntem ca frate şi soră. Îmi aruncă o privire piezişă prin fumul de ţigară. Nu ştii ce înseamnă să te trezeşti lîngă un bărbat pe care ieri pe vremea asta nici nu-l cunoşteai. Pierzi ceva. Nu ce pierd fetele în general.

— Sau cîştigi ceva.

— Ce poţi oare cîştiga? Spune-mi şi mie.

— Experienţă, plăcere.

— Ţi-am spus că-mi place forma buzelor tale?

— De mai multe ori.

Stinse ţigara şi se lăsă pe spate.

— Ştii de ce am vrut să plîng adineauri? Pentru că o să mă mărit cu el. Cum se întoarce, mă mărit cu el. Este tot ce merit. Stătea sprijinită cu spatele de perete, acoperită cu cămaşa prea largă, un fel de băieţel cu trup de femeie, cu o expresie jignită, cu privirea aţintită, cînd la mine, cînd la cuvertură, în tăcerea amîndurora.

— Este un moment mai greu. Eşti nefericită.

— Sînt nefericită atunci cînd stau şi mă gîndesc, cînd mă trezesc şi constat că sînt ce sînt.

— Mii de tinere trec prin starea asta.

— Eu nu sînt ele. Eu sînt eu. Trase cămaşa de pe ea şi se vîrî sub cearşafuri. De fapt, cum te cheamă?

— Urfe. U-R-F-E.

— Eu mă numesc Kellt. Tatăl tău chiar a fost ofiţer?

— Da.

În glumă, timid, salută milităreşte, apoi întinse un braţ bronzat. M-am aşezat lîngă ea.

— Nu crezi că sînt o boarfă? Da sau nu?

Probabil că atunci, în acel moment cînd mă uitam la ea, atît de aproape, am ales. Aş fi putut spune ce gîndesc: Da, eşti o boarfă şi chiar mai rău, îţi exploatezi borfenia. Îmi pare rău că nu am ascultat-o pe cumnata ta. Dacă aş fi stat mai departe de ea, la celălalt capăt al camerei, aş fi putut să-i ocolesc privirea şi aş fi fost tăios. Dar ochii aceia cenuşii, inocenţi, întrebători, care mă implorau să nu mint, m-au făcut să mint.

— Îmi placi. Chiar foarte mult.

— Vino în pat şi ţine-mă în braţe! Nimic mai mult. Ţine-mă doar în braţe.

M-am întins lîngă ea şi am cuprins-o în braţe. Atunci, pentru prima oară în viaţă, am făcut dragoste cu o femeie care plîngea.

În acea primă duminică, Alison nu a plîns doar o dată. A coborît pe la ora cinci să o vadă pe Maggie şi s-a întors cu ochii roşii. Maggie îi spusese să părăsească apartamentul. După o jumătate de oră, Ann, cealaltă fată din apartament, una din acele individe nefericite cu figura plată de la nas pînă la bărbie, urcă la mine. Maggie ieşise în oraş şi îi transmitea lui Alison să-şi ia toate lucrurile. Am coborît împreună şi le-am adus sus. Am stat de vorbă cu Ann. În stilul ei liniştit, puţin pedant, îi dădea dreptate lui Alison mai mult decît aş fi crezut, considerînd că Maggie era agresiv de oarbă cînd era vorba de defectele fratelui ei.

Zile de-a rîndul Alison nu a mai ieşit din apartament decît noaptea, de teama lui Maggie, pe care avea motive să o considere un monument de solidă virtute australiană ridicat pe mlaştina blestemată a decadenţei engleze. Eu aduceam de mîncare şi discutam, dormeam, făceam dragoste, dansam, găteam, indiferent de oră sous les toits, departe de viaţa cotidiană, de viaţa anostă a lumii londoneze pe care o vedeam doar pe geam.

Alison era feminină pînă la Dumnezeu; nu-şi trăda însă niciodată genul, aşa cum şi-l trădează nenumărate tinere englezoaice. Nu era frumoasă, de foarte multe ori nu era nici măcar drăguţă. Avea însă un trup modern, subţire, de băiat, îmbrăcată după ultima modă, umbla conştientă de fiecare pas pe care îl făcea. Întregul valora mai mult decît părţile luate separat. Îmi plăcea să stau în maşină şi să o urmăresc cum vine spre mine, cum se opreşte, cum traversează strada; mi se părea minunată. Dar cînd se apropia de mine, cînd era lîngă mine, aveam impresia adesea că este superficială, răsfăţată. Chiar şi de aproape mă prindea pe picior greşit. Pentru o clipă îmi părea urîtă, ca apoi o mişcare, schimbarea expresiei, un unghi al feţei să o transforme total.

Cînd ieşea în oraş îşi dădea cu mult fard de pleoape, ceea ce se potrivea cu expresia îmbufnată a gurii, de om lovit; o expresie ce te făcea să vrei să o învineţeşti şi mai tare. Bărbaţii o remarcau pe stradă, în restaurante, în cîrciumi, lucru pe care ea îl ştia. Îi urmăream cum îşi furişează privirile spre ea. Făcea parte din acea categorie nu prea numeroasă, chiar şi printre femeile frumoase, care s-au născut cu o aură firească de sexualitate: în viaţa lor vor conta întotdeauna relaţiile cu bărbaţii, cum vor reacţiona aceştia. Chiar şi cei mai potoliţi simt acest lucru.

Cînd îşi spăla fardul, devenea alta, mai simplă. La început, cînd ne-am cunoscut, nu fusese în forma ei obişnuită; dar ca întotdeauna niţel imprevizibilă, ambiguă. Nu ştiai niciodată cînd va reveni personajul sofisticat, rănit, aspru. Se dăruia cu patimă, apoi căsca în momentul cel mai nepotrivit. În cîte o zi făcea curat în apartament, gătea, călca, apoi urmau trei-patru zile cînd îşi petrecea timpul în stil boem, în faţa căminului aprins citind Regele Lear, reviste pentru femei, romane poliţiste, Hemingway, nu toate deodată, cîte puţin din fiecare în aceeaşi după-amiază. Îi plăcea să facă tot felul de lucruri cărora le găsea mai tîrziu rostul.

Într-o zi s-a întors acasă cu un stilou foarte scump.

— Pentru monsieur.

— Nu trebuia.

— Nu-ţi face probleme! L-am furat.

— Furat?

— Fur tot. N-ai observat?

— Tot?

— Nu fur din prăvălii mici. Numai din magazine mari. Te invită. Nu mai face mutra asta revoltată!

— Nu fac. De fapt eram revoltat. Ţineam stiloul în mînă cît mai uşurel cu putinţă. Alison zîmbea.

— E doar un hobby.

— Şase luni la pîrnaie nu vor fi prea amuzante.

Îşi turnase whisky.

— Santé! Urăsc magazinele mari. Nu numai pe capitalişti, dar mai ales pe capitaliştii englezi. Două păsări dintr-un singur foc. Hai, băiatule, zîmbeşte! Mi-a pus stiloul în buzunar. Ei, acum se numeşte că eşti complice la crimă.

— Vreau o picătură de whisky.

Ţinînd sticla în mînă, mi-am amintit că şi pe asta o „cumpărase“. M-am uitat la ea. Mi-a făcut semn din cap că nu.

S-a aşezat lîngă mine în timp ce îi turnam în pahar.

— Nicholas, ştii de ce iei toate lucrurile atît de în serios? Pentru că te iei pe tine prea în serios.

Cu un zîmbet pe jumătate tandru, pe jumătate ironic, s-a îndepărtat să cureţe cartofi. Ştiam că într-un fel, oarecum indirect, o insultasem şi mă insultasem şi pe mine.

Într-o noapte am auzit-o strigînd pe cineva în somn.

— Cine este Michael? am întrebat-o a doua zi de dimineaţă.

— O persoană pe care vreau s-o uit.

A povestit tot felul de alte lucruri, despre mama englezoaică, politicoasă însă autoritară; despre tatăl ei, un şef de gară care murise de cancer cu patru ani în urmă.

— Asta explică duplicitatea vocii mele. De cîte ori deschid gura, mama şi tata încep iar să se certe. Ăsta trebuie să fie motivul pentru care iubesc şi urăsc în acelaşi timp Australia şi ştiu că nu voi fi niciodată fericită acolo şi totuşi mi-e dor de ea. Înţelegi?

Mă tot întreba dacă înţeleg.

— Am fost în vizită la restul familiei din Ţara Galilor. Fratele mamei. Iisuse Hristoase! Le-ar da lacrimile şi cangurilor.

Mă găsea foarte englez, foarte atrăgător. Poate şi datorită faptului că eram „cultivat“ – un cuvînt pe care-l folosea adesea. Pete se îmbăta criţă ori de cîte ori era vorba să meargă la galerii de pictură sau la concerte. Îl imita: „Ce mare crimă e să fii beţiv, drăguţo?“

— Nici nu ştii cît este de drăguţ Pete, mi-a spus ea într-o zi, chiar dacă este un ticălos. Ştiu întotdeauna ce vrea, ştiu ce gîndeşte şi ce este în capul lui cînd spune ceva. Cu tine este altfel. Te supăr şi nu ştiu de ce. Te fac să te simţi bine, dar nu ştiu de ce. Asta pentru că eşti englez. Tu asta nu o s-o înţelegi niciodată.

Terminase liceul în Australia şi urmase un an cursurile de limbi străine la Universitatea din Sydney. Apoi l-a întîlnit pe Pete şi lucrurile „s-au complicat“. Venise în Anglia după un avort.

— El te-a pus să faci avortul?

Stătea pe genunchii mei.

— Nu a ştiut nimic.

— Nu?

— Nu eram sigură că este al lui.

— Biata de tine!

— Ştiam că dacă era al lui nu l-ar fi vrut, nu l-ar fi vrut nici dacă ar fi fost al altuia. Aşa că…

— Cred că pentru tine a fost…

— Nici eu nu doream un copil. M-ar fi încurcat. Apoi adăugă mai duios: Da, a fost greu.

— Şi totuşi, nu regreţi?

Urmă o tăcere, ridică uşor din umeri.

— Uneori.

Nu-i puteam vedea expresia. Stăteam alături, fiecare simţeam căldura celuilalt fără să spunem nimic, stînjeniţi de implicaţiile acestei discuţii despre copii. Astăzi, în comparaţie cu relaţiile sexuale de odinioară, dragostea apare hîdă.

Într-o seară ne-am dus să vedem un film vechi al lui Carné – îi spunea Quai de Brumes. Plîngea cînd am ieşit din sală, apoi a plîns în pat. A simţit că mă contraria.

— Nu eşti în pielea mea. Nu poţi să simţi ce simt eu.

— Oricum, simt şi eu.

— Nu este adevărat. Tu hotărăşti că nu vrei să simţi sau cam aşa ceva şi totul se rezolvă.

— Nu se rezolvă, dar nu mai este chiar atît de grav.

— Filmul m-a făcut să înţeleg ce simt în general. Nimic nu are sens. Tot încercăm să fim fericiţi şi apoi intervine ceva şi totul s-a dus. Din cauză că nu credem în viaţa de apoi.

— Nu că nu credem. Nu putem.

— De cîte ori pleci fără mine îmi închipui că s-ar putea să mori. În fiecare zi mă gîndesc la moarte. De cîte ori fac dragoste cu tine mă gîndesc că este pentru ultima oară înainte de a muri. Ca atunci cînd ai avea mulţi bani, ar trebui să-i cheltuieşti, dar magazinele se închid într-o oră. Înţelegi?

— Bineînţeles. Bomba.

Fuma, stînd culcată.

— Nu bomba. Noi.

Pe ea nu am păcălit-o cu povestea singurătăţii mele. Se pricepea la şantaje sentimentale. Credea că este foarte bine să te afli singur pe lume, să nu ai legături de familie. Într-o zi, cînd eram amîndoi în maşină şi începusem iar să spun că nu am prieteni apropiaţi folosind metafora mea preferată despre colivia de sticlă care mă despărţea de restul lumii, ea începu să rîdă:

— Îţi place, spuse ea. Te plîngi că eşti izolat, băiatule, dar de fapt crezi că eşti altfel. Îmi întrerupse tăcerea ofuscată, spunînd, cam tîrziu: Eşti altfel.

— Şi izolat.

Dădu din umeri.

— Însoară-te. Însoară-te cu mine.

A spus-o ca şi cum m-ar fi sfătuit să iau o aspirină pentru o durere de cap. Aveam privirea aţintită la drumul din faţa noastră.

— Tu te măriţi cu Pete.

— Şi tu nu te-ai însura cu mine pentru că sînt o curvă şi vin din colonii.

— Aş prefera să nu foloseşti cuvîntul acesta!

— Şi pentru că ai prefera să nu folosesc acest cuvînt.

Cînd abordam subiectul despre viitor, alunecam. Vorbeam despre un viitor, despre o căsuţă, unde eu voi scrie, despre un jeep pentru a cutreiera Australia în lung şi în lat. „Cînd o să fim noi în Alice Springs…“ a devenit un fel de basm cu cocoşul roşu.

Zilele alunecau topindu-se una într-alta. Eram conştient că legătura noastră nu se asemăna cu nici una de pînă atunci. Neţinînd cont de altceva, era, fizic vorbind, extraordinară. Cînd nu eram în pat, eu eram profesorul, îi corectam accentul ca să fie mai englezesc, îi atenuam asprimile, provincialismul. În pat conducea ea. Ne dădeam seama de această reciprocitate, dar, fiind amîndoi copii singuri la părinţi, nu o puteam analiza. Amîndoi aveam ceva de dat şi de cîştigat… şi în acelaşi timp ceva identic din punct de vedere fizic, aceleaşi apetituri, aceleaşi gusturi, aceeaşi libertate faţă de inhibiţii. Ea mă învăţa şi alte lucruri în afară de arta de a iubi; cel puţin aşa gîndeam eu pe vremea aceea.

Îmi amintesc o zi cînd eram împreună la Tate Gallery. Alison se sprijinea uşor de mine, mă ţinea de mînă privind către un Renoir, ţuguindu-şi drăgălaş buzele, ca un copil. Am simţit atunci dintr-odată că eram un singur trup, o singură persoană, chiar şi acolo; că dacă ar fi dispărut, eu aş fi rămas înjumătăţit. Un sentiment înfiorător ca de moarte, pe care orice om mai puţin cerebral şi absorbit de propria persoană, cum eram pe vremea aceea, l-ar fi numit dragoste. Am crezut că este dorinţă fizică. Am dus-o direct acasă şi am smuls hainele de pe ea.

Altă dată ne-am întîlnit în Jermyn Street cu Billy White, un fost elev al Colegiului Eton, pe care l-am cunoscut bine cînd învăţam la Magdalen – era unul dintre acei Hommes Révoltés. Era un tip destul de plăcut, fără nici o urmă de snobism, dar cu un aer de castă superioară aristocratică de care nu se lepăda niciodată, veşnic în contact numai cu lume bine, arborînd o expresie de gusturi impecabile, în îmbrăcăminte şi în limbaj. Am mers împreună la un restaurant specializat în fructe de mare; auzise el că aduseseră primele stridii de sezon de la Colchester. Alison a vorbit foarte puţin, dar eu mă simţeam jenat fiind cu ea, de accentul ei, de diferenţa dintre ea şi cele două sau trei tinere din lumea bună din preajma noastră. Ea s-a ridicat puţin de la masă şi Billy a turnat ce a mai rămas din sticla de Muscadet.

— Drăguţă fată!

— Da…, ştii şi tu, am răspuns eu ridicînd din umeri.

— Atrăgătoare.

— Mai ieftină decît încălzirea centrală.

— Cred şi eu.

Ştiam foarte bine ce gîndeşte.

După ce ne-am despărţit de el, Alison a stat tăcută. Ne îndreptam cu maşina spre Hampstead ca să vedem un film. M-am uitat către mutra ei posacă.

— Ce nu merge?

— Ce mărunţi puteţi fi voi, englezii ăştia din lumea bună! Nu sînt din clasa de sus, sînt din clasa mijlocie.

De sus, de jos… Dumnezeule, nu contează.

După o bucată de drum, a continuat:

— Te-ai purtat cu mine ca şi cum nu am fi împreună.

— Nu fi caraghioasă!

— Ca şi cum aş fi fost o nenorocită de aborigenă!

— Prostii!

— Ca şi cum mi-ar fi căzut chiloţii în public.

— Cum să-ţi explic?!

— Nu te mai obosi!

Într-o zi spuse:

— Mîine mă prezint la interviu.

— Chiar vrei să pleci?

— Tu nu vrei?

— Asta nu înseamnă absolut nimic. Nu trebuie să te şi hotărăşti.

— Dacă trec probele este bine pentru mine. Însuşi faptul că sînt acceptată.

Schimbă subiectul. Aş fi putut să mă opun, dar nu am făcut-o.

Apoi, a doua zi, am primit şi eu o scrisoare în legătură cu un interviu. Alison s-a prezentat, zicea că reuşise, după părerea ei. Trei zile mai tîrziu a primit o scrisoare care o anunţa că fusese admisă la cursurile de pregătire care începeau peste zece zile.

Eu m-am prezentat în faţa unei comisii de examinare formată din oficialităţi, nişte persoane foarte politicoase. Ea m-a aşteptat la ieşire şi am luat masa împreună, într-un restaurant italian, stînjeniţi „ca doi străini“. Avea faţa cenuşie, obosită, obrajii lăsaţi în jos. Am întrebat-o ce făcuse cît timp am fost eu plecat.

— Am scris o scrisoare.

— Cui? Lor?

— Da.

— Ca să spui ce?

— Tu ce crezi?

— Că ai acceptat.

A urmat o pauză penibilă. Ştiam ce-şi dorea să spun dar nu am putut. Mă simţeam ca un somnambul care se trezeşte pe marginea acoperişului. Nu eram pregătit să mă însor, să mă aşez la casa mea. Psihic vorbind, nu mă aflam îndeajuns de aproape de ea; între noi se aşternuse ceva ce nu puteam defini, ceva obscur, înspăimîntător, care pleca de la ea, nu de la mine.

— Am zboruri şi prin Atena. Dacă eşti în Grecia, ne putem întîlni. Poate că tu rămîi la Londra. O să vedem.

Am început să ne facem planuri cum vom trăi dacă eu nu capăt slujba în Grecia.

Dar am căpătat-o. Mi s-a transmis în scris că mi-au trimis numele la direcţia şcolii din Atena. Era de fapt „o simplă formalitate“. Mă aşteptau la şcoală la începutul lui octombrie.

I-am arătat lui Alison scrisoarea de cum am urcat în apartament. O urmăream în timp ce citea, sperînd să văd pe chipul ei un semn de părere de rău. Dar nu l-am văzut. M-a sărutat.

— Ţi-am spus eu.

— Da, ştiu.

— Merită să sărbătorim. Hai la ţară!

M-am lăsat dus. Nu o lua în serios şi eu eram mult prea laş ca să stau să gîndesc de ce mă simţeam vexat în sinea mea de faptul că refuza să ia lucrurile în serios. Am mers la ţară, la întoarcere ne-am dus la cinematograf şi am dansat într-un local în Soho, ea continuînd să nu ia lucrurile în serios. Mai tîrziu, în pat, după ce am făcut dragoste, nu puteam dormi şi a trebuit să vorbim serios.

— Alison, ce-o să fac mîine?

— O să accepţi.

— Tu vrei să accept?

— Nu o lua iar de la capăt!

Eram culcaţi pe spate, îi vedeam ochii cu privirea fixată în tavan. De undeva, mai de jos, frunzele din dreptul unui felinar aruncau umbre nervoase pe tavanul camerei noastre.

— Dacă-ţi spun ce simt, vrei…

— Ştiu ce simţi.

Urmă o tăcere încărcată de reproş.

Am întins mîna şi am atins-o pe stomac. Mi-a îndepărtat mîna fără a-i da drumul.

— Tu simţi, eu simt, ce rost are? Important este ce simţim amîndoi. Ce simţi tu, simt şi eu, numai că eu sînt femeie.

Mi-era teamă şi mi-am calculat răspunsul.

— Dacă ţi-aş propune, te-ai mărita cu mine?

— Aşa se vorbeşte?

— Mîine m-aş însura cu tine dacă aş şti că ai, într-adevăr, nevoie de mine sau că realmente mă vrei.

— O! Nicko, Nicko!

Ploaia se scurgea pe geamuri. Mă atinse uşor pe mîna care stătea întinsă între trupurile noastre. Urmă o tăcere îndelungată.

— Trebuie să plec din locul acesta.

Urmă iarăşi o pauză lungă după care spuse:

— Pete se întoarce la Londra săptămîna viitoare.

— Ce-o să facă?

— Nu-ţi face griji. Ştie tot.

— De unde ştii?

— I-am scris.

— Ţi-a răspuns?

Suspină:

— Fără lanţuri.

— Vrei să te întorci la el?

Se sprijini în cot şi mă obligă să-mi întorc capul, feţele noastre aflîndu-se acum aproape lipite una de cealaltă.

— Cere-mi să mă mărit cu tine!

— Vrei să te măriţi cu mine?

— Nu! răspunse ea şi îşi întoarse capul.

— De ce ai făcut asta?

— Ca să terminăm odată. Eu voi fi stewardesă, tu pleci în Grecia. Eşti liber.

— Şi tu eşti liberă.

— Dacă asta te face fericit, da, sînt liberă.

Ploaia curgea în şiroaie pe deasupra copacilor, lovind ferestrele şi acoperişul ca o ploaie de primăvară în alt anotimp. În dormitor planau vorbe nespuse, acuzaţii neformulate, o tăcere vinovată, ca acele clipe dinainte de prăbuşirea unui pod. Eram întinşi unul lîngă altul fără să ne atingem, ca nişte efigii pe un pat devenit mormînt, înfricoşaţi pînă la durere să spunem ceea ce gîndim. În cele din urmă, ea sparse tăcerea cu un glas aspru, care încerca să sune normal.

— Nu vreau să te fac să suferi şi, cu cît te doresc mai mult, cu atît o să te fac să suferi. Şi nici nu vreau să mă faci să sufăr şi cu cît mă vei dori mai puţin, cu atît voi suferi mai mult. Se dădu jos din pat pentru o clipă. Cînd se întoarse, întrebă:

— Ne-am înţeles?

— Cred că da.

Asta a fost tot ce am spus. Curînd, prea curînd, după părerea mea, a adormit.

Dimineaţa, îşi impuse să fie veselă. Eu am telefonat la British Council. M-am dus să primesc felicitările şi instrucţiunile domnişoarei Spencer-Haigh şi am invitat-o din nou la masă, rugîndu-mă la Dumnezeu să fie pentru ultima oară.