Thomas Pynchon, The Crying of the Lot 49

Copyright © 1965, 1966, 1993, 1994 by Thomas Pynchon

Romanian translation rights arranged with Melanie Jackson Agency, LLC

All rights reserved

© 2006, 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română 

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7688-0

ISBN PDF: 978-973-46-7689-7

ISBN print: 978-973-46-7665-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Koshelev Alexey

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

THOMAS PYNCHON (născut în 1937 la New York) este unul dintre cei mai importanţi scriitori americani contemporani. Alături de John Barth, Kurt Vonnegut şi Donald Barthelme, se numără printre întemeietorii postmodernismului literar. Descendent al primului val de colonişti (strămoşul său, William Pynchon, a debarcat în America de Nord în 1630), este considerat o legendă vie a culturii americane, parte şi datorită misterului cu care a ştiut să-şi înconjoare existenţa: nu apare în public, nu acordă interviuri, rupînd doar arareori tăcerea prin publicarea unei noi şi surprinzătoare cărţi. Traduse pretutindeni în lume, romanele sale – V. (1963; Polirom, 2006), Strigarea lotului 49 (1966), Curcubeul gravitaţiei (1973; Polirom, 2010), Vineland (1990), Mason & Dixon (1997) – extind şi fluidizează frontierele genului: în cadrul tradiţional al poveştii poliţiste sau de spionaj sînt inserate elemente aparţinînd unor domenii dintre cele mai variate (politică, fizică cuantică, matematică, muzică, istorie, teoria comunicării).

Capitolul I

Într-o după-amiază de vară doamna Oedipa Maas s-a întors acasă de la o petrecere Tupperware, unde amfitrioana turnase pesemne prea mult kirsch în sosul fondue, ca să afle că ea, Oedipa, fusese numită executor sau, îşi dădu ea cu părerea, executoare a moştenirii lăsate de un anume Pierce Inverarity, un magnat pe piaţa afacerilor imobiliare din California, care odată, în timpul liber, pierduse două milioane de dolari, dar încă mai avea bunuri nenumărate şi destul de încîlcite ca trierea lor să fie mai mult decît onorifică. Oedipa se opri în mijlocul camerei de zi, privită de ochiul mort, verzui al televizorului, îl invocă pe Dumnezeu şi se strădui să se simtă beată de-a binelea. Dar fără nici un rezultat. Gîndul o purta la o cameră de hotel din Mazatlán, a cărei uşă tocmai fusese trîntită, după toate aparenţele pentru totdeauna, trezind două sute de păsări în holul de la parter, la un răsărit de soare peste colina unde se înalţă biblioteca Universităţii Cornell, pe care nimeni nu-l poate vedea de acolo, colina fiind cu faţa spre apus, la o melodie austeră, sumbră, din partea a patra a concertului pentru orchestră de Bartók, la un bust spoit cu var al lui Jay Gould, ţinut de Pierce deasupra patului, pe o policioară cam îngustă, pe care întotdeauna îl simţise plutind ca o ameninţare că într-o zi se va prăvăli peste ei. Oare aşa să fi sfîrşit Pierce, se întrebă ea, între vise, strivit de singura icoană din casă? La această idee izbucni într-un rîs zgomotos şi năuc. Te-ai scrîntit de tot, Oedipa, îşi spuse ei înseşi, sau camerei, care ştia.

Scrisoarea era expediată de firma de avocaţi Warpe, Wistfull, Kubitschek şi McMingus din Los Angeles şi semnată de un ins pe nume Metzger. O informau că Pierce murise primăvara, dar abia acum au găsit testamentul. Metzger urma să fie co-executor şi avocat în cazul unui litigiu complicat. Oedipa fusese numită de asemenea să se ocupe de executarea testamentului printr-un codicil datat cu un an în urmă. A încercat să-şi amintească dacă la acea vreme se petrecuse ceva neobişnuit. Tot restul după-amiezii, în drum spre piaţa din centrul oraşului Kinneret-printre-pini, unde se ducea să cumpere ricotta şi să asculte muzică de ambianţă (astăzi o întîmpinase, ca o perdea de mărgele, începutul concertului pentru mirliton de Vivaldi, aproximativ măsura a patra, înregistrare variorum realizată de Ansamblul Settecento din Fort Wayne, solist Boyd Beaver), apoi, în timp ce culegea maghiran şi busuioc din grădina însorită de plante medicinale, îşi plimba ochii pe recenziile din ultimul număr al revistei Scientific American, aranja lasagna, freca nişte crutoane de pîine cu usturoi, curăţa frunzele de lăptucă, pînă cînd, în sfîrşit, a dat drumul la cuptor şi, în lumina amurgului, s-a apucat să prepare un cocteil din whisky şi suc de lămîie ca să fie gata cînd se va întoarce de la slujbă soţul ei Wendell („Mucho“) Maas, s-a tot întrebat, s-a tot întrebat, privind înapoi prin zilele adunate ca un pachet gros de cărţi care păreau (n-ar fi ea prima care să recunoască?) mai mult sau mai puţin identice, sau erau aranjate cu subtilitate, asemeni cărţilor unui prestidigitator, cartea neobişnuită fiind observată pe loc de ochiul format. Numai cînd ştirile din programul lui Huntley şi Brinkley trecuseră de jumătate, şi-a amintit că anul trecut, pe la trei în zorii zilei, a primit un telefon interurban, n-avea să ştie niciodată de unde (doar dacă el nu lăsase un jurnal). La început s-a auzit o voce cu o intonaţie slavă pronunţată, aparţinînd, chipurile, secretarului doi de la consulatul Transilvaniei care căuta un liliac rătăcit, i-a luat locul accentul unui negru care executa un număr de divertisment, s-a metamorfozat în dialectul pachuco vorbit pe un ton ostil plin de chingas şi maricones, i-a urmat un ofiţer de la Gestapo care urla la ea dacă n-are rude în Germania, pentru ca la sfîrşit să sune ca Lamont Cranston, glasul cu care-i vorbise tot drumul pînă la Mazatlán.

— Pierce, te implor, izbuti să-l întrerupă, credeam că noi…

— Dar Margo, pe un ton serios, vin de la comisarul Weston şi bătrînul de la bîlci a fost ucis cu aceeaşi armă cu care a fost omorît profesorul Quackenbush, sau ceva asemănător.

— Pentru numele lui Dumnezeu, îi răspunse.

Mucho se răsucise spre ea şi o privea.

— De ce nu închizi, îi dădu el un sfat de bun-simţ.

— Te-am auzit, replică Pierce. Cred că-i timpul ca Umbra să-i facă o scurtă vizită lui Wendell Maas. Se aşternu o tăcere deplină, absolută. Ultimul din glasurile pe care i le auzise. Lamont Cranston. Linia aceea telefonică putea să vină din orice direcţie, să aibă orice lungime. Ambiguitatea ei tăcută s-a transferat în lunile ce urmară asupra trecutului reanimat: amintirea chipului său, a trupului, darurile ce i le făcuse, vorbele rostite, pe care uneori se prefăcea că nu le-a auzit. L-a adus aici, în pragul uitării. Umbra a aşteptat un an pînă să vină în vizită. Dar acum exista scrisoarea lui Metzger. Prin urmare, Pierce o sunase anul trecut să-i spună despre codicil? Sau luase această hotărîre mai tîrziu, cumva sub impulsul iritării ei sau al nepăsării lui Mucho? Se simţi dată în vileag, înşelată, înjosită. Niciodată în viaţa ei nu executase un testament, habar n-avea de unde să înceapă, habar n-avea cum să comunice firmei de avocaţi din L.A. că n-avea habar de unde să înceapă.

— Mucho, iepuraşule, se tîngui ea într-un acces de neputinţă.

Mucho Maas, acasă, apărînd prin plasa din cadrul uşii.

— Ziua de astăzi a adus o nouă înfrîngere, începu el.

— Să vezi, începu şi ea.

Dar mai întîi să spună Mucho. Lucra ca DJ la oarecare depărtare pe coasta peninsulei şi slujba îi provoca periodic crize de conştiinţă. „Nu cred în nimic din toate astea, Oed“, obişnuia el să zică. „Îmi dau silinţa, nu pot şi pace“, o cale de a se afunda, pesemne mai adînc decît putea ea să înţeleagă, aşa că în asemenea momente se simţea aproape cuprinsă de panică. Numai cînd o vedea pe punctul de a se pierde cu totul revenea, se pare, la linia de plutire.

„Eşti prea sensibil.“ Mda, ar mai fi fost multe de spus, dar numai cuvintele astea îi ieşeau din gură. Oricum erau adevărate. Un an sau doi vînduse maşini de ocazie şi devenise atît de superconştient de ceea ce ajunsese să însemne această profesie încît orele de serviciu erau pentru el un supliciu rafinat. În fiecare dimineaţă Mucho se rădea deasupra gurii, de trei ori în direcţia firului şi de trei ori în sens invers, pentru a îndepărta şi cea mai vagă umbră de mustaţă, cu lame noi, tăindu-se mereu, dar nu se lăsa, îşi cumpăra toate costumele fără umeri puşi, le ducea la croitor să le îngusteze şi mai mult reverele, accentuîndu-le aspectul ciudat, pe păr îşi dădea numai cu apă, ca să şi-l netezească şi mai mult, pieptănîndu-se ca Jack Lemon. Vederea rumeguşului, chiar şi a cojilor de creion, îi dădea fiori, ştiut fiind că în meseria lui se folosea ca să reducă la tăcere transmisiile defecte şi, cu toate că ţinea cură, nu era încă în stare să pună miere în cafea ca Oedipa, pentru că tot ce era lipicios îi provoca suferinţă, aducîndu-i aminte cu amărăciune de substanţa amestecată cu uleiul de motor care se prelingea murdar în golul dintre piston şi peretele cilindrului. A plecat într-o seară de la o petrecere pentru că cineva în preajmă a rostit, se pare cu răutate, cuvîntul crem, culoarea la modă printre posesorii de maşini. Individul, un cofetar maghiar transfug, povestea ceva în legătură cu o reţetă pentru cremşnit, dar ăsta era Mucho: un susceptibil.

Totuşi, crezuse cel puţin în maşini. Poate în exces: cum să nu creadă văzînd că vin oameni mai săraci decît el, negri, mexicani, nevoiaşi albi din sud, ca să defileze şapte zile pe săptămînă aducîndu-şi obiectul cel mai cumplit pe care urmau să-l schimbe: prelungiri din metal motorizate ale propriei fiinţe, ale familiei lor, viaţa pe care o trăiseră dezvelind-o privitorilor, unui străin ca el, caroseria într-o rînă cu partea de dedesubt ruginită, aripile vopsite exact o nuanţă mai închis ca să-i coboare preţul, dacă nu şi moralul lui Mucho, dinăuntru venind un miros incurabil de copil, de băuturi cumpărate la supermarket, de fumători din două, uneori trei generaţii, sau numai de praf – iar cînd se curăţa maşina, n-aveai încotro, trebuia să te uiţi la resturile acestor vieţi şi nu aveai cum să ştii care dintre obiecte se aruncaseră de fapt (cînd atît de puţine ţi se iveau în cale trebuia din teamă să primeşti şi să păstrezi tot, gîndea el) şi care, pur şi simplu (şi pesemne în chip tragic), se pierduseră: anunţuri tăiate din ziar care promiteau economii de 5 sau 10 cenţi, cupoane de reduceri, pliante roz care făceau reclamă unor produse vîndute cu preţ redus în diverse pieţe, mucuri de ţigară, piepteni ştirbi, oferte de lucru temporar, Pagini Aurii rupte din cartea de telefon, bucăţi de lenjerie sau rochii care intraseră deja în categoria costumelor de epocă, folosite pentru a-ţi şterge răsuflarea lăsată pe parbriz ca să poţi vedea după ce tînjeşti, un film, o femeie sau o maşină, un poliţist care te-ar lua pe sus, aşa, ca să exerseze, toate aceste bucăţi şi bucăţele acoperite uniform, ca o salată a disperării, cu un sos cenuşiu de zgură, de gaze de eşapament concentrate, de praf, de tot ce elimină trupurile – i se făcea rău să se uite, dar n-avea încotro, trebuia să se uite. Dacă ar fi fost vorba de un cimitir de maşini, pesemne că ar fi fost în stare să sorteze piesele întregi, şi-ar fi făcut o situaţie: violenţa care provocase accidentele, producîndu-se destul de rar şi destul de departe de el ca să fie un miracol, aşa cum moartea, pînă în clipa cînd vine pentru noi, este un miracol. Dar ritualul nesfîrşit al maşinilor care se perindau pentru schimb, săptămînă de săptămînă, n-a ajuns niciodată să cunoască violenţa sau sîngele vărsat şi era astfel mult prea verosimil ca impresionabilul Mucho să îl suporte multă vreme. Chiar dacă prin contactul cu răul cenuşiu monoton dobîndise o oarecare imunitate, îi era peste puteri să accepte felul în care fiecare proprietar, fiecare umbră, intra pe rînd numai ca să schimbe o versiune a sa cu disfuncţii şi urme de lovituri, pe o alta, o proiecţie a vieţii altui om, aidoma autopropulsată, fără viitor. De parcă era cel mai firesc lucru. Pe Mucho îl îngrozea. Incest încîlcit, neîntrerupt.

Oedipa nu putea înţelege cum de se cufunda în asemenea stări chiar şi acum. Cînd s-au căsătorit, el lucra de doi ani la un post de radio, la KCUF, iar lotul de maşini de pe artera ce trepida, palidă, era departe în urma lui, aşa cum era al Doilea Război Mondial sau Războiul din Coreea pentru soţii mai vîrstnici. Poate, Dumnezeu s-o ierte, dacă Mucho ar fi mers pe front, pe japonezii din copaci, pe friţii din tancurile Tiger, pe chinezii cîntînd la trompetă noaptea, i-ar fi uitat mai repede decît ce-l obseda în legătură cu acel parc de maşini trezind spaimă chiar şi după cinci ani. Cinci ani. Îi îmbărbătezi cînd se trezesc lac de sudoare sau ţipînd pe limba viselor urîte, da, îi îmbrăţişezi, se liniştesc, într-o bună zi nu-şi mai aduc aminte: ştia că aşa este. Dar Mucho, cînd avea să uite? Bănuia că roboteala de DJ (slujbă obţinută graţie bunului său amic, directorul de publicitate de la KCUF, care avea obiceiul să viziteze parcul de maşini o dată pe săptămînă, parcul fiind unul dintre sponsori), era un mod de a folosi Top 200, pînă şi ştirile care ieşeau mult prea zorite din telescriptor – visul înşelător al dorinţelor de adolescent– ca pe un tampon între sine şi lotul acela.

Crezuse prea mult în lot, nu credea cîtuşi de puţin în postul de radio. Totuşi, privindu-l acum, în lumina crepusculară a camerei, cum lunecă precum o pasăre mare prinsă într-un curent care se înalţă spre shakerul acoperit cu broboane de transpiraţie, cum surîde din mijlocul cercului făcut de rotirea sa amplă, puteai crede că totul este de un calm banal, auriu, senin.

Pînă să deschidă gura:

— Astăzi, m-a chemat Funch, îi spuse, turnîndu-şi în pahar. A ţinut să discutăm despre imaginea mea, care nu-i place – Funch fiind directorul de programe şi duşmanul înveterat al lui Mucho. Acum sînt prea senzual. Ar trebui să vorbesc ca un june tătic, ca un frate mai mare, doar aşa. Puştoaicele nu mai prididesc cu rugăminţile, după urechea lui Funch, pofta vibrează în fiece cuvinţel pe care-l rostesc. Aşa că acum va trebui, închipuie-ţi, să înregistrez toată discuţia telefonică. Funch în persoană va tăia tot ce consideră că este indecent, adică partea mea din finalul conversaţiei. Cenzură, i-am spus, turnător, i-am şoptit şi am şters-o.

Scena intrase în rutină şi se repeta cam o dată pe săptămînă.

Îi arătă scrisoarea de la Metzger. Mucho era la curent cu relaţia dintre Oedipa şi Pierce: între ei se terminase totul cu un an înainte de căsătorie. Citi scrisoarea şi clipi îndelung şi sfios în chip de retragere.

— Ce să fac? spuse ea.

— O, nu, spuse Mucho. Ţi-ai greşit omul. Nu sînt eu acela. Nu pot nici măcar descifra formularul cu impozitul pe venit. Cum se execută un testament, habar n-am, de ce nu vorbeşti cu Roseman? (Avocatul lor).

— Mucho. Wendell. S-a terminat. Înainte ca el să-mi treacă numele.

— Aşa e. Am vrut doar să spun că mă depăşeşte, Oed.

Aşa că a doua zi de dimineaţă, asta a şi făcut, s-a dus să-l consulte pe Roseman. Dar abia după ce a stat o jumătate de oră în faţa oglinzii trăgînd linii negre de-a lungul pleoapelor, care pînă să îndepărteze pensula o luau cîş sau tremurau violent obligînd-o să le refacă. Noaptea nu prea dormise, după un alt telefon la ora trei dimineaţa, prima sonerie aproape provocîndu-i un atac de cord, atît de neaşteptat venise. Indolenţa aparatului se transformase brusc în ţipete stridente.

Pe amîndoi i-a trezit în aceeaşi clipă: au rămas nemişcaţi, simţind cum încep să li se dezmorţească încheieturile, evitînd chiar să se privească la auzul primelor sonerii. În cele din urmă, ştiind că n-avea nimic de pierdut, a ridicat receptorul. Era doctorul Hilarius, psihanalistul sau psihiatrul ei. Dar avea glasul lui Pierce cînd îl imita pe ofiţerul de la Gestapo.

— Sper că nu te-am trezit, începu el sec. Pari foarte speriată. Cum sînt pilulele, au efect?

— Nu le iau, spuse ea.

— Ţi-e frică?

— Nu ştiu ce conţin.

— Nu crezi că sînt doar calmante.

— Am încredere în dumneata, nu?

Nu avea, şi următoarele lui cuvinte ofereau o explicaţie.

— Ne mai trebuie o a suta patra mînă la bridge.

Chicoti sec. Podul, die Brücke, era cuvîntul preferat cînd vorbea despre experimentul iniţiat de spitalul municipal cu concursul său, prin care se studia efectul produs de LSD-25, mescalină, psilocibină şi alte droguri înrudite asupra unui număr reprezentativ de casnice din zona suburbană. Podul spre sine.¹

— Cînd vrei să te introducem în program?

— Nu, nu vreau. Aveţi o jumătate de milion din care să alegeţi. Este trei dimineaţa.

— Pe dumneata te vrem.

Privea acum, atîrnînd în aer deasupra patului, portretul cunoscut al Unchiului pe care-l vedem în faţa oficiilor poştale, cu o strălucire bolnăvicioasă în ochi, obrajii supţi şi gălbejiţi, daţi cu roşu aprins, degetul aţintit între ochii ei. Pe tine te vreau. Niciodată nu-l întrebase pe Hilarius din ce motiv, fiindu-i teamă de răspuns.

— Tocmai am o vedenie. N-am nevoie de droguri pentru aşa ceva.

— Să nu te-apuci să mi-o descrii, se grăbi el să spună. Bun. Ai vrut să mai vorbim şi despre altceva?

— Eu v-am sunat?

— Aşa am crezut, spuse. Am avut această impresie. Nu-i vorba de telepatie. Dar relaţia cu pacientul este stranie uneori.

— Nu de data asta.

Închise. N-a mai putut dormi. Dar blestemată să fie dacă o să ia capsulele pe care i le-a dat. Blestemată la propriu. Nu dorea să ajungă dependentă nicicum, îi comunicase asta.

— Adică, ridicase el din umeri, de mine nu eşti dependentă? Poţi să pleci atunci. Eşti vindecată.

Nu a plecat. Nu că psihiatrul ar fi avut o putere obscură asupra ei. Dar îi era mai lesne să rămînă. Cine o să ştie cînd oare se va vindeca? Nu Hilarius, recunoscuse chiar el. „Pilulele sînt altceva“, a stăruit ea. Pe faţa lui apăru o grimasă, o mai văzuse şi altă dată. Avea mai tot timpul asemenea abateri nostime de la comportamentul convenţional. Teoria lui era că o faţă este simetrică precum o pată Rorschach, istoriseşte o poveste ca o poză TAT, trezeşte o reacţie ca un cuvînt sugerat, şi atunci care ar fi baiul. Pretindea că a vindecat un caz de orbire isterică recurgînd la numărul 37, Fu-Manchu (multe dintre grimasele sale aveau, asemeni simfoniilor nemţeşti, număr şi nume), care se execută prin ridicarea oblică a ochilor cu arătătorul, dilatarea nărilor cu degetele mijlocii, întinderea gurii cu degetul mic şi scoţînd limba. Făcută de Hilarius, această grimasă speria de-a binelea. Şi, de fapt, pe măsură ce se risipea halucinaţia lui Oedipa cu Unchiul Sam, acest chip de Fu-Manchu se dizolva în primul pentru a-l înlocui şi a-i ţine ei companie în ceasurile rămase pînă la ivirea zorilor. Nu prea avea chef după aşa ceva să-l întîlnească pe Roseman.

Dar şi Roseman petrecuse o noapte albă, stăpînit de gînduri negre în legătură cu serialul de televiziune Perry Mason din seara precedentă, care-i plăcea soţiei sale, dar faţă de care Roseman arăta o ambivalenţă feroce, dorind simultan să fie un avocat pledant de succes ca Perry Mason şi, cum acest lucru era imposibil, să-l distrugă pe Perry Mason subminîndu-i prestigiul. Oedipa şi-a făcut apariţia mai mult sau mai puţin inopinat, cît să-şi surprindă avocatul de încredere al familiei cum înghesuie cu grabă vinovată într-un sertar al biroului un teanc de foi de format şi nuanţe diferite. Ştia că era versiunea brută a Baroului contra lui Perry Mason. Un rechizitoriu nu tocmai ipotetic şi că Roseman lucra la ea de cînd se transmitea serialul.

— Nu aveai aerul ăsta vinovat, după cîte îmi amintesc, spuse Oedipa.

Deseori se duceau la aceleaşi şedinţe de terapie în grup, într-un maxi-taxi, împreună cu un fotograf din Palo Alto care se credea minge de volei. Cred că e semn bun.

— Puteai fi o spioană trimisă de Perry Mason, spuse Roseman şi după o clipă de gîndire adăugă: ha, ha.

Oedipa:

— Ha, ha.

Se priviră.

— Am de executat un testament, spuse ea.

— O, dă-i drumul atunci, spuse Roseman, să nu te reţin.

Roseman se arătă nedumerit după ce citi scrisoarea:

— De ce-a ţinut să facă aşa ceva?

— Să moară, adică?

— Nu, spuse Roseman, să te numească să iei parte la executare.

— Era un tip imprevizibil.

Au luat prînzul împreună. Roseman încerca să-i atingă piciorul pe sub masă. Era în cizme şi nu avea cum să simtă prea mult nici un fel de atingere. Aşa că, izolată, luă hotărîrea să nu facă tam-tam.

— Hai să fugim, spuse Roseman, cînd li se servi cafeaua.

— Unde? întrebă ea.

Asta l-a potolit.

Se întoarseră la birou şi Roseman o informă în linii mari ce se aştepta de la ea: să cunoască bine scriptele şi tranzacţiile, să facă omologarea testamentului, să se ocupe de returnarea creditelor, să inventarieze bunurile, să facă evaluarea succesiunii, să decidă ce se lichidează şi ce se păstrează, să achite toate obligaţiile, să plătească impozitul, să deschidă succesiunea.

— Ei, spuse Oedipa, nu pot să angajez pe cineva să rezolve în numele meu toate treburile astea?

— Pe mine, spuse Roseman, pentru o parte din ele, desigur. Dar nici măcar nu te interesează?

— Ce?

— Să vezi ce-ai descoperi.

Aşa cum s-au derulat lucrurile, avea să aibă parte de tot felul de revelaţii. Nu era vorba de Pierce sau de ea însăşi, ci de ceea ce mai rămăsese din relaţia lor, de care însă, înainte de această întîmplare, fusese puţin conştientă. Trăise cu sentimentul că existenţa ei se scurge în izolare, că între ea şi viaţă se interpune un tampon, sesizase că lipseşte intensitatea, de parcă s-ar fi uitat la un film cu imaginea uşor tremurată pe care operatorul refuză să-l regleze. Şi totodată se amăgise pe nesimţite cu rolul straniu, amintind de Rapunzel, al unei fete visătoare, captivă într-un fel, magic, în mijlocul pinilor şi ceţii sărate din Kinneret, uitîndu-se după cineva care să-i spună hei, lasă-ţi părul în jos. Cînd acel cineva s-a dovedit a fi Pierce, şi-a scos fericită acele şi bigudiurile şi în jos s-a rostogolit avalanşa graţioasă şi foşnitoare; numai atunci cînd Pierce s-a căţărat poate pe jumătate, părul ei frumos s-a transformat printr-o vrăjitorie sinistră într-o enormă perucă în derivă, iar el s-a trezit jos, în fund. Dar, perseverent, folosind pesemne una din nenumăratele sale carduri de credit în chip de şperaclu, a desfăcut lacătul de la uşa turnului ei şi a urcat scara ca o cochilie, lucru care, dacă viclenia i-ar fi fost mai mult în fire, l-ar fi făcut de la bun început. Dar tot ce s-a petrecut atunci între ei nu a trecut de fapt niciodată dincolo de marginile turnului. În Mexico City au nimerit la o expoziţie a frumoasei Remedios Varo, refugiată din Spania: în panoul central dintr-un triptic, intitulat Bordando el Manto Terrestre, se vedeau mai multe copile plăpînde cu faţa în formă de inimă, ochi mari, păr de aur tors, captive în odaia din vîrful unui turn rotund, brodînd un fel de tapiserie care, trecînd prin ferestrele înguste atîrna într-un gol, încercînd în zadar să-l umple: căci toate casele şi făpturile, valurile, corăbiile şi pădurile pămîntului se aflau pe această tapiserie, iar tapiseria era lumea. Oedipa, îndărătnică, a rămas în faţa tabloului şi a plîns. Nu a observat-o nimeni; purta ochelari de soare de un verde închis. O clipă s-a întrebat dacă aveau etanşeitatea necesară în jurul orbitelor, ca lacrimile să se strîngă, să umple tot spaţiul lentilei şi să nu se mai usuce niciodată. Putea astfel să ducă la nesfîrşit cu ea tristeţea acestei clipe, să vadă lumea refractată de aceste lacrimi, acestea şi nu altele, de parcă ar exista un indice încă nedescoperit care variază semnificativ de la un plîns la altul. S-a uitat în jos şi a ştiut atunci, graţie tabloului, că sub tălpile sale se află doar o ţesătură lucrată la o distanţă de aproape trei mii de kilometri în propriul său turn, avînd doar din întîmplare numele de Mexico City şi, deci, Pierce n-o dusese nicăieri, n-avusese loc nici o evadare. De la ce ţinea atît de mult să evadeze? O tînără captivă ca ea, avînd timp din belşug să cugete, îşi dă seama curînd că turnul său, înălţimea şi arhitectura acestuia sînt, ca şi propriul său ego, pur întîmplătoare: că ceea ce o ţine de fapt în locul unde se află este magia anonimă şi malignă abătută asupra ei din afară şi fără nici un motiv. Neavînd nici un instrument, ci doar teama viscerală şi viclenia de muiere ca să studieze această magie amorfă, să înţeleagă cum lucrează, cum să-i măsoare cîmpul magnetic, să-i calculeze liniile de forţă, n-ar putea probabil decît să se întoarcă la superstiţie sau să-şi găsească un hobby util precum brodatul, să-şi piardă minţile sau să se mărite cu un DJ. Dacă turnul se află pretutindeni, iar cavalerul salvator nu o poate ocroti de magia acestuia, atunci ce-i mai rămîne?

1. Joc de cuvinte bazat pe două sensuri ale cuvîntului bridge: pod şi joc de cărţi.