Serge Joncour, Repose‑toi sur moi

Copyright © Editions Flammarion, Paris, 2016

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7130-4

ISBN PDF: 978-973-46-7131-1

ISBN print: 978-973-46-6874-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Tativa/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SERGE JONCOUR, unul dintre cei mai apreciaţi scriitori francezi ai generaţiei sale, s-a născut la Paris, în 1961. Şi-a dorit încă din copilărie să devină scriitor, făcîndu-şi debutul literar în 1998, cu romanul Vu, distins un an mai tîrziu cu Prix Jean-Freustié. I-au urmat, printre altele, U.V. (2003), care a obţinut Prix France Télévisions şi a fost ecranizat, L’idole (2004), adaptat de asemenea pentru marele ecran în 2012, Que la paix soit avec vous (2006), L’Amour sans le faire (2012), L’Écrivain national (2014), pentru care i s-a decernat Prix des Deux Magots, şi mai multe volume de povestiri. Cărţile sale au fost traduse deja în peste douăzeci de limbi.

I

Înainte să sune la uşă, Ludovic trage întotdeauna aer adânc în piept, cât să-şi accelereze pulsul, ca să facă faţă eventualei izbucniri nervoase ori vreunei întâmpinări glaciale. Apoi îşi postează gabaritul şi aşteaptă ţeapăn, cu pieptul umflat, să se deschidă uşa. Dar când vede bătrânica ivindu-se pe treptele căsuţei dărăpănate, înţelege că de data aceasta va fi pus la cu totul alt soi de încercare; nu cumva să se milostivească.

În salon, Ludovic alege fotoliul mare aflat de cealaltă parte a mesei joase, bătrânei îi ia o veşnicie să se-aşeze, el îşi spune că trage dinadins de timp, desigur, de nu cumva chiar o doare spatele, o dor picioarele, pe cât se vede o dor toate cele. Profită de răstimp să-şi scoată documentele din mapa pe care a adus-o, un simplu dosar de carton pe care-l umflă cu ditamai teancul de foi albe ca să facă impresie, dar deja bătrâna se ridică, merge cu mare caznă spre hol şi-i spune că-şi caută ochelarii, atât că nu mai ştie pe unde i-a pus.

După trei minute, încă nu s-a-ntors. Timp mort, crâncen. Ca de multe ori în astfel de pauze, Ludovic nu se simte în largul lui, e peste măsură de stânjenit, îi e groază de momentele de linişte, preferă să se lege totul, să meargă totul repede, chit că se ridică tonul şi discuţia se înfierbântă. Într-o vizită i se mai întâmplă să se înrăutăţească situaţia, să se ajungă la ţipete, ba chiar ca băiatul să scoată de-a dreptul cuţitul, ca săptămâna trecută, pe când astăzi e tocmai pe dos. Nu se dă el pe faţă, dar nu-i mândru, mai ales că bătrâna îi aminteşte de maică-sa, au mai mult sau mai puţin aceeaşi vârstă, se deplasează la fel de greu. Descoperind-o mai devreme pe treptele de la intrare, când a venit să-i deschidă, s-a simţit tulburat. În astfel de cazuri se bizuie pe statura lui impunătoare, un metru nouăzeci şi cinci şi o sută două kile, doar încleştându-şi fălcile poate să facă impresie, totuşi ce vrea el nu-i să provoace frica, doar să-şi spună lumea că el nu-i tipul care se emoţionează, care se lasă înduioşat, în general îi izbuteşte de minune. Totuşi e jenant uneori, e jenant să înţeleagă totul despre ceilalţi, să simtă totul imediat, pentru că doar intrând, doar lăsându-se condus de-a lungul aleii cimentate, urmând-o pe coridorul căsuţei ei din Sevran, a ghicit totul despre bătrâna care înaintează căznit, bănuind că ea şi-a petrecut cea mai mare parte a vieţii aici, el a dat de urma tuturor simptomelor tabieturilor prea vechi, cuşca lăsată pustie de cel puţin un deceniu, grădina de care nu se mai ocupă nimeni, încălţările soţului la picioarele bufetului, soţul care se pare că nu-i acasă, doarme sau e la spital, încă nu ştie care-i viaţa acestei bătrânici, a acestei datornice de treabă, şi chiar dacă nu arată rău căsuţa, totul miroase a nenoroc şi-a soartă ofilită.

După damfurile de bucătărie care plutesc prin toate camerele, a recunoscut din capul locului prăjelile nesfârşite în unt, fripturile decongelate în tigaia cu prea multă grăsime, varza de Bruxelles care a adăstat prea mult în afara frigiderului, o mireasmă de şcoală veche, şi aparatul de radio cu baterii de pe mobilă, şi papucii de casă aliniaţi. Dar cel mai tare se simte miasma uşor râncedă a prăjelilor de ieri, o regăseşte deseori când intră aşa, pe nepusă masă, prin casele oamenilor, este duhoarea celor care mănâncă prost, cu grăsime, şi care poate mai trag şi la măsea. Ca de fiecare dată, este izbit de o impresie de ansamblu, urmare a cumplitei lipse de delicateţe a picatului pe capul unor necunoscuţi fără să-şi anunţe vizita. Când vede hârtia cu antet pe care el i-o întinde pe deasupra porţii, cu un logo albastru-alb-roşu care dă bine, îl şi pofteşte, politicoasă, să intre, fără nici o împotrivire. În mod evident femeia nu va căuta să se codească, ceea ce ar fi jalnic. Mai ales pentru el. Mereu e penibil când eşti nevoit să gestionezi o situaţie în care ceilalţi joacă din prima cartea relei credinţe, în care necinstea şi lipsa de scrupule înrăutăţesc totul. Dar el intuieşte acele situaţii. În rarele ocazii în care gesturile nu s-au mai lăsat ajunse din urmă de cuvinte şi s-au luat la harţă, a fost vorba despre tineri nu foarte echilibraţi, cel mai adesea cupluri cu ţâncii băgaţi la mijloc care încep să pişe ochii, care electrizează totul.

Bătrâna se întoarce cu ochelarii, îl întreabă dacă nu vrea ceva de băut, dacă preferă o bere sau un porto, dar el o refuză categoric, s-ar afla în pericolul s-o cârmească spre o vizită de curtoazie, iar tonul discuţiei să treacă înspre compasiune. Adevăratul risc, când te ocupi aşa de recuperarea datoriilor, e tocmai să te laşi tulburat, să te înmoi, de aici până la iertare nu-i decât un pas. Aruncând o privire pe informaţiile pe care le are în dosar, îşi dă seama că bătrâna nu-i chiar aşa în vârstă, şaptezeci şi şase de ani, după data naşterii de pe extrase, dar poate nu mai e în toate minţile sau se preface, pentru că îi toarnă deja un pahar de porto, turnându-şi şi ei unul, amândouă pline-ochi, două păhărele pe care le aşază cu delicateţe pe masa joasă. Ludovic îl dă la o parte cu ostentaţie pe-al lui şi, cu un gest larg, profită de moment ca să ocupe cât mai mult spaţiu cu putinţă, înşirând toate documentele pe care le-a adus. În faţa tuturor acelor hârtii cu antet, femeia se ridică, Ludovic îşi dă seama imediat că ceva în ea o ia razna. Revăzând copiile tuturor înştiinţărilor de plată pe care le-a primit deja, îi vine greu să încaseze lovitura, dar realitatea e acolo, afurisita de datorie e chiar acolo, în faţa ei, gata s-o prindă din urmă.

— Ştiţi, doamnă Salama, cu cât tărăgănează mai mult chestiile astea, cu atât e mai rău. Spun asta pentru binele dumneavoastră, doamnă Salama. Vă reamintesc, dacă am venit e ca să rezolvăm lucrurile, sunt aici ca totul să revină la normal, înţelegeţi, treaba mea e tocmai să evităm înrăutăţirea situaţiei. Înţelegeţi?…

Pentru fiecare întâlnire, el se înarmează cu un dosar din carton cu numele respectivului scris deasupra, la vedere, un simplu dosar, dar fără servietă, ca să fie clară exclusivitatea demersului său, însemnând că se deplasează special pentru ea, numai ca s-o vadă pe ea, femeia al cărei nume de familie e scris cu markerul negru pe dosarul roşu, cam ca un dosar medical, unul foarte stufos, pe care-l burduşeşte în proporţie de nouăzeci la sută cu hârtii care n-au nici o treabă, iar asta impresionează. De doi ani de când face meseria asta, Ludovic e sigur de un lucru, că dosarul cel gros impresionează mai abitir ca suta lui de kile.

— O, ştiţi, eu n-am reuşit niciodată să pricep ceva din toate hârtiile astea, recomandatele şi toate astea…

— Tocmai asta e, doamnă Salama, ar trebui să luaţi loc, să vă explic eu totul.

O simte pe doamnă mai degrabă neliniştită şi atunci schimbă tonul, umanizând cazul.

— Nu vă faceţi griji, i se întâmplă oricui să aibă mici restanţe de plată. Vă spun eu, în zilele noastre chiar asta e regula, cumpărăm un lucru pe datorie, acum avem lucrul, dar după aceea uităm că trebuie să-l şi plătim, aşa vrea sistemul…

— Era pentru nepoata mea, înţelegeţi, nu era pentru noi.

— Verigheta era pentru nepoata dumneavoastră?

— Da, pentru nunta ei.

— Înţeleg, dar, dacă citesc corect, ea s-a căsătorit acum doi ani, iar verigheta încă nu-i plătită, doi ani înseamnă mult, nu vi se pare? În plus nu a existat decât o rată după avans, şi nici aceea completă, aşa e?

— Între timp a divorţat. Sărmana fetiţă, e o scumpă, n-a avut parte de noroc în viaţă, dar vă rog să mă credeţi că e o minunăţie de fată.

— Sunt sigur de asta, doamnă Salama, dar vă rog să mă-nţelegeţi, n-am venit să vorbim despre nepoata dumneavoastră, noi cu verigheta avem treabă…

— A lăsat-o singură cu doi copii, de pe o zi pe alta…

— Înţeleg, dar, din câte văd eu în dosar, soţul nepoatei dumneavoastră, în ceea ce-l priveşte, nu are de-a face cu asta în nici un fel, nici măcar nu-i apare numele. Doamnă Salama, dumneavoastră aţi cumpărat verigheta, nu-i aşa? Voiaţi să-i plătiţi dumneavoastră avansul, nu?

— O, nu mai ştiu, soţul meu completase toate documentele, el completează mereu hârtiile de genul acesta.

— Înţeleg. Şi unde este domnul Salama?

— La spital.

Iată că se confirmă mica nelinişte dureroasă pe care o vedea venind înainte să pună acea întrebare cât se poate de simplă, iată că trebuie să arate de îndată că-şi menţine poziţia, că nu se lasă înduioşat.

— Înţeleg, dar pe primul cec era semnătura dumneavoastră, nu?

— E un carnet de cecuri comun, şi-apoi eu nu mai ştiu, îmi vorbiţi de chestia asta de-acum trei ani, iar eu vă spun: Au divorţat între timp.

— Nu, de acum doi ani. Altminteri, unde e acum verigheta?

Făcându-se că se uită prin acte, Ludovic îşi închipuie deja toată tărăşenia, recuperarea verighetei de la nepoată, care probabil a vândut-o deja, şi cei doi ţânci care urlă, şi tânăra care-şi pierde capul sau intră în panică, sau o ia razna, şi dacă are un tip nou în viaţa ei, şi e băgat şi el la mijloc, să trebuiască să se ocupă şi de tip, să încerce să nu-şi piardă cumpătul, să păşească pe deasupra vulcanului… Atunci încearcă o cacealma mică.

— Doamnă Salama, v-aţi ajutat nepoata, ei bine, ştiţi ce-aveţi de făcut, o veţi ajuta până la capăt, altminteri pe ea o să cadă măgăreaţa, dacă nu faceţi nimic, va trebui să achite ea cei şapte sute de euro!

— O, dar nu vreau să aibă probleme… O, Doamne, tocmai mie trebuia să mi se-ntâmple, n-am deloc noroc în viaţă, ştiţi, n-am pic de noroc, nu-mi spuneţi că-i veţi face probleme…

— Eu, dacă sunt aici, sunt tocmai ca să nu fie probleme. Ascultaţi-mă cu atenţie, în povestea asta eu sunt un mediator, asta-i tot, îl reprezint pe bijutierul din Livry-Gargan de la care aţi cumpărat verigheta, e un meseriaş de treabă, doar că în ultimul timp are multe probleme din cauza celor care nu-l plătesc, aşa că el dă marfa pe datorie ca oamenii să aibă verigheta la timp, iar după aceea tot el are necazuri pentru că nu-i plătit, înţelegeţi? Trebuie să-şi recupereze banii, altfel trage oblonul la prăvălie, înţelegeţi?

— Bijutierii ăştia sunt toţi nişte hoţi…

— Nu şi acesta, doamnă Salama, nu şi acesta, credeţi-mă. Atunci, ca să nu batem pasul pe loc, vom face un lucruşor foarte simplu, vom face un scadenţar, pe douăzeci de luni dacă doriţi, şi, ca să fiţi liniştită, îmi veţi scrie douăzeci de cecuri de treizeci şi cinci de euro, pe care bijutierul le va depune lună de lună, aşa evităm procedurile, executorul judecătoresc şi toată trambalarea, vă promit că nu vor exista măsuri în justiţie, nici tribunal, nici probleme, nimic…

— Atât mi-ar mai lipsi, să mă târască în justiţie, la vârsta mea! Să încerce numai, poftim, n-o să-i pară rău!

— Nu vă faceţi griji, sunt aici tocmai ca să nu vă facă probleme, ca să discutăm ca oamenii de treabă, vedeţi doar. Uitaţi cum facem, o luăm încet, lună de lună, mă urmăriţi doamnă Salama, încetişor, ştiţi ce, aveţi încredere în mine, doamnă Salama, o să vedeţi, o să rezolvăm totul şi aşa, datorită dumneavoastră, toată lumea o să fie mulţumită, iar nepoata dumneavoastră n-o să aibă probleme. Buun… Haideţi, ciocnim?

— A, nu, aşa ceva nu vreau!

— Ce anume?

— Ca fetiţa să aibă probleme.

Când ea scoate un vechi carnet de cecuri ferfeniţit din sertarul comodei, el e cuprins deodată de îndoială, se roagă să nu-i facă figura cu cecurile fără acoperire, pentru că deja se vede revenind peste o săptămână, revenind, dar într-o cu totul altă dispoziţie, şi fiind nevoit să ridice tonul, să treacă în cu totul alt registru faţă de femeia de şaptezeci şi şase de ani, îşi încrucişează sincer degetele rugându-se să nu-l încurce şi să fie cinstită. Atunci ea dă paharul de porto de duşcă şi-şi mai toarnă unul, pe care îl dă peste cap la fel de iute, iar el se lasă din nou cuprins de îndoială. De la primul cec ea se plânge că nu izbuteşte, că stiloul scrie prost şi că nu-i suficientă lumină, apoi se ridică şi-i spune să le scrie el însuşi, să şi le completeze singur. Ea se hotărăşte să meargă pe mâna lui. Şi el la fel, într-un anume sens. E o chestiune de încredere reciprocă. Doar că, de-atâta timp, el are fler, adulmecă belelele, şi când vede pe cotorul carnetului că ultimul cec datează de acum trei ani, şi-şi dă seama că ea poartă două perechi de şosete peste ciorapi, pentru că într-adevăr casa e neîncălzită, simte că povestea nu se va opri aici.

În jurul Aurorei e multă lume, poate chiar prea multă. O pană informatică paralizează toate casele de marcat. Fiecare îşi aşteaptă rândul cu coşul sau căruciorul plin, cu neputinţă să mai faci cale-ntoarsă, doar dacă ai pleca şi ai lăsa acolo totul, atâta că diseară ce-ai mai pune pe masă? Aurore aruncă o privire spre telefon, are semnal, dar n-o ajută la nimic. Casieriţele plutesc în acest timp mort neobişnuit, derutate de linişte. De când au tăcut casele, nu se mai aud bipurile care piuiau de peste tot, nici mişcarea benzii rulante, nici cel mai mic zgomot. Oamenii se uită unii la alţii, apatici. Managerul spune că totul va reveni la normal în trei sau patru minute, are un walkie-talkie într-o mână, iar în cealaltă o cutie, din care le oferă clienţilor ciocolată ca să le îndulcească aşteptarea. Aurore se întreabă dacă cele trei sau patru minute pierdute sunt iremediabile şi în ce fel i-ar putea devia cursul vieţii. Începe să transpire, încă nu se enervează, dar nu mai suportă să i se fure timpul, tot timpul de care va mai avea nevoie să-şi strângă cumpărăturile apoi să se întoarcă în frig şi să traverseze curtea, să străbată încă o dată curtea.

Incidentul seamănă întru totul cu viaţa ei din ultima vreme. Din septembrie zilele ei sunt făcute din aşa ceva, din timp care i se fură, din timp care nu-i aparţine. Cel pe care i-l iau toţi la birou şi minutele înghiţite de culoarele metroului, chiar şi pe copiii ei îi vede ca pe doi mici hoţomani egoişti, inclusiv pe Victor, fiul ei vitreg care nu stă la ei decât zece zile pe lună, fiul ei vitreg care face tot posibilul să nu iasă în evidenţă şi care e mereu nemulţumit, ba chiar mai rău, îi fură un timp pe care nici măcar nu i-l cere, doar fiind acolo, nefăcând nimic, nici patul şi nici temele, tolănindu-se cu gamepad-ul lui pe canapeaua albă pe care ea ar visa să se aşeze într-o seară, măcar într-o seară, să-şi azvârle lucrurile pe holul de la intrare şi să se afunde în adâncurile pielii albe, iar totul să se facă şi fără ea.

Bipurile se aud din nou, viaţa îşi reia cursul. Când iese din Monoprix, afară e beznă. La nouăsprezece treizeci, pe 20 octombrie, ziua a pierdut deja partida. Pungile de cumpărături îi taie palmele. Pe frigul ăsta oamenii merg repede, de parcă le-ar fi frică. Pe măsură ce se afundă în labirintul străduţelor vede din ce în ce mai puţină lume, mai puţine maşini, magazine, curând nu mai aude decât zgomotul tocurilor ei pe trotuar. Uneori are impresia că întreaga ei fiinţă se rezumă la asta, la ciocănitul timpului care fuge, la ecoul mecanic al unui mers care se stinge în liniştea serii. Totuşi are tot ce-şi doreşte, responsabilităţi, un apartament frumos, o familie, atât că din septembrie totul o ia razna.

Formează codul de acces în clădire, împinge uşa cu vârful piciorului şi-şi regăseşte curtea interioară cufundată în întuneric. Până la urmă e singurul moment în care e şi ea singură, de aşa ceva are nevoie. Înainte să se oploşească acolo corbii, curtea era o pauză veritabilă, o gură de aer, o binefacere pe care o resimţea de fiecare dată, trebuie spus că de cum pătrunzi în portal şi mergi spre curte, oraşul de jur-împrejur se estompează, se şterge. Liniştea deplină, starea de pace e indusă de cei doi copaci imenşi care sunt ca un acoperiş pe deasupra acoperişurilor, astfel ia naştere o lume tainică, sălbatică, iarba creşte între pavelele dislocate, câteva tufişuri se adună în mijlocul curţii la baza copacilor, aici natura recâştigă teren, un pic prea vizibil.

În vechiul hôtel particuler, doar faţada dinspre stradă a fost renovată, cea a corpului de clădire în care locuieşte ea. În fundul curţii, clădirile sunt mai degrabă antice, cabluri electrice fug de-a lungul unor grinzi vechi de trei secole, acolo tencuiala datează de mai multe decenii, e ca o altă lume, o lume în care nu merge niciodată. Ea păşeşte prin această mireasmă de hăţiş, ca de la ţară, un sătuc pe care-l ghiceşte în penumbră, pentru că din septembrie nu mai aprinde lumina, de când cei doi corbi sunt acolo, ştie că dacă aprinde becurile cu temporizare ei îşi vor slobozi croncănelile glaciale, mai rele ca o alarmă, ţipete nesfârşite urlate din înaltul copacilor, numai când se gândeşte la asta o trec fiorii pe şira spinării. Niciodată nu s-a simţit în largul ei cu păsările, îi e frică şi de porumbei când se apropie prea mult, de corbi ce să mai zică.

În ziua în care a împins acea uşă pentru prima dată, în urmă cu opt ani, venise să viziteze apartamentul cu Richard şi, de cum dăduse peste verdeaţa protejată de canicula lunii iulie, îi lăsase impresia unui colţişor de la ţară în plin Paris. Sub copacii mari aerul părea condiţionat, răcoros, iar ea ştiu de îndată că acolo aveau să-şi ducă viaţa, chiar înainte să vadă apartamentul ea ştiu că acolo aveau să locuiască, datorită curţii, un adevărat spaţiu-tampon faţă de restul lumii.

Aprinde becul chior din spaţiul unde sunt cutiile de scrisori, o cameră de la parter care foloseşte şi pentru depozitarea pubelelor. Bătrânul bec îşi răspândeşte lumina de chihlimbar. Aruncă reclamele la gunoi, păstrează facturile. La ieşire ridică privirea, frunzele se unduiesc în vânt, în seara asta nu-i găseşte, dar de nelinişte tot nu scapă.

Odată ajunsă pe scară, soluţia e să nu aprindă lumina nici acolo. Uneori se teme să nu dea peste ei pe palier, are impresia că-i vede la fiecare etaj. Își spune că într-o seară n-o să mai reuşească, va fi atât de anchilozată de frică încât n-o să se mai poată întoarce acasă. Richard îi spune de fiecare dată: „Aurore, nu sunt decât nişte păsări, în cel mai rău caz lor le este frică de tine“, dar ea ştie că nu-i adevărat, corbii cu pricina, chiar dacă sunt la mai puţin de un metru, nu se clintesc, dimpotrivă, te fixează cu privirea sau te provoacă. Cei doi corbi sunt aidoma tuturor fricilor care o încercuiesc în acest moment, a lucrurilor care o perturbă, a datoriilor care se acumulează, a asociatului ei care nu-i mai vorbeşte, din septembrie toate se întrec ca s-o scoată din minţi.

În oraş îţi petreci viaţa încercând să faci o impresie bună, pe durata unei zile dai peste mii şi mii de priviri, peste tot atâtea fiinţe pe care aproape le atingi, pe unele abia le remarci, pe altele nici măcar nu le vezi. Ce impresionează de îndată la Ludovic este statura. Masivitatea trupului lasă urme asupra caracterului, condiţionează felul în care se raportează la ceilalţi, obligându-l pe deasupra la o anumită prudenţă, ca în seara asta, în autobuzul ticsit, când simte că la cea mai mică dezechilibrare ar putea să lovească pe cineva, şi atunci se agaţă de bară, mai ales că şoferul este un nervos care-şi zguduie lumea. Chiar dedesubtul lui Ludovic, trei bătrâne aşezate par extrem de mici, la fel şi câţiva bărbaţi. Nu e sigur că femeile îl observă, în schimb bărbaţii îi aruncă priviri discrete, râvnesc să aibă aşa ceva, umeri laţi, în anonimatul mulţimilor, aşa ceva are valoare de avantaj abuziv.

O tânără urcă cu un cărucior de copii, oamenii se înghesuie, dar tot nu se face loc, o voce înregistrată roagă călătorii să avanseze spre fundul autobuzului, şoferul se ridică şi gesticulează în sprijinul cuvintelor, toţi se înghesuie, înăuntru atmosfera devine sufocantă, atunci Ludovic iese, se evacuează din autobuzul cuprins de nerăbdare. Are o problemă cu mulţimea, modalitatea urbană de a se aduna. Odată ajuns pe bulevard e la fel, oamenii se reped înainte cu capetele plecate. Umerii traşi, mersul în zigzag ca să evite ciocnirea, toată lumea o face fără să se gândească, pe când el se concentrează pentru aşa ceva. Probabil e nevoie să locuieşti la Paris de multă vreme ca să te strecori din instinct printr-o mulţime densă şi grăbită, să te topeşti în ea fără ca măcar să-i acorzi atenţie.

Înainte nu simţea impactul greutăţii sale avântate în mijlocul celorlalţi. Când mergea pe valea râului Célé, pe cărările stâncilor înalte sau în plin câmp, prezenţa lui nu avea aceeaşi greutate, naturii i se rupe complet de gabaritul lui, în vreme ce aici e într-o eschivă permanentă.

Odată ajuns la Pont National face la stânga, ca să meargă de-a lungul cheiurilor. Aici priveliştea i se desfăşoară amplu în faţa ochilor, cu o desăvârşire neîngrădită. În oraş doar un fluviu poate deschide cerul într-o asemenea măsură, chiar dacă e noapte, aici cel puţin se vede cerul. Sena este singurul element domolit, singurul element feminin, în afara căruia tot ce vede în jurul lui este un oraş nervos, agresiv, un oraş gândit de bărbaţi, cu clădiri şi monumente construite de bărbaţi, cu scuaruri, cu maşini şi bulevarde proiectate de bărbaţi, cu străzi curăţate de bărbaţi, şi chiar şi acolo, în skatepark, pierzând vremea în frig, ca mai devreme în metroul de suprafaţă, şi acolo, numai bărbaţi… Mergând de-a lungul fluviului, îşi dă seama că tipii se uită la el. Îl privesc pentru că şi el îi priveşte. Genul acela de bravadă nu mai conteneşte. Deja a avut parte de o întâlnire tensionată la Ivry, timp de o oră s-a enervat cu un cuplu care miza pe cartea relei credinţe, un cuplu atât de căpos că fusese cât pe ce să-şi piardă controlul… Dar n-a făcut-o. De două ori a cedat într-un context asemănător, de două ori cei din faţa lui îl enervaseră atât de tare, că-şi ieşise din pepeni, dar n-o va mai face, ştie că n-o va mai face. Mai devreme sau mai târziu ne ajunge pe toţi înţelepciunea din urmă. În pofida acestui lucru, vizitele la domiciliu rămân un exerciţiu delicat. Să pici pe capul oamenilor aşa, fără să anunţi, şi din voleu, scurt, să le tragi peste ochi cu tăbliţa cu socoteli, asta înfierbântă întâlnirea. Nu se va fi enervat decât de două ori. Două izbucniri nervoase în doi ani, desigur că e puţin, „dar şi una singură poate fi prea mult“. Sunt cuvintele lui Coubressac, şeful lui, cel care la început nu era încântat ca Ludovic să facă vizite la domiciliu. Coubressac îl cunoaşte de mult, l-a văzut jucând în linia a treia în liga federală de rugby, ştie că în afara terenului era un mieluşel, dar nu şi în joc, era chiar prea dur pentru un optar, mai înclinat să izbească adversarul decât să caute zonele de trecere.

Când pari puternic trebuie să te şi hotărăşti să fii aşa. De patruzeci şi şase de ani e văzut ca un tip solid, cel pe care nimic nu-l atinge. Pe când, în realitate, se simte cu desăvârşire strivit de oraş. Dacă locuieşte la Paris este doar din simţul sacrificiului, fără de care încă ar fi pe valea râului Célé, în pofida terenurilor nerentabile şi a bârfelor de care nu mai putea scăpa, în pofida produselor care i-ar fi provocat moartea soţiei şi a procesului care nu se ţine, în ziua aceea încă ar mai fi trăit de pe urma agriculturii, probabil la modul atavic, dar mai ales din vocaţie. Atâta că, pe lângă amintirea fantomatică a Mathildei, mai e şi faptul că în ziua de azi nu pot trăi cinci oameni dintr-o exploatare agricolă de patruzeci de hectare, formată în principal din pajişti şi destul de ruptă de lume. E suficient că ei, sora şi părinţii lui, reuşesc să trăiască din asta, că se descurcă fără prea multe concesii. Până la urmă singura mândrie de-acolo îi vine, că s-a sacrificat pentru sora şi nepoţii lui, chiar dacă a fost nevoit să-şi lase cumnatul în loc, cel puţin e sigur că părinţii lui îşi vor sfârşi viaţa fără să-şi bată capul cu poveşti legate de împărţirea moştenirii.

Nu e niciodată uşor să pleci de pe pământurile tale, mai ales când eşti proprietar cu drepturi depline, dar, după moartea Mathildei şi după tot ce se spunea despre asta, nu mai putea rămâne acolo. De îndată ce i s-a oferit oportunitatea acestui job la Paris, a acceptat provocarea. Întâiul născut al familiei Coubressac căuta negociatori pentru regiunea pariziană, voia băieţi de încredere, fără cine ştie ce experienţă, dar pe care să se poată bizui. Coubressac, societatea de utilaje şi echipamente agricole, sponsoriza dintotdeauna cele câteva cluburi de rugby din regiune, printre care cele din Saint-Sauveur şi din Gourdon. Când Ludovic juca la juniori, apoi în liga federală, numele Coubressac era scris cu litere aurite pe panoul sponsorilor, la intrarea pe stadion. În urmă cu treizeci de ani, întâiul născut al familiei Coubressac se stabilise la Paris şi se lansase în imobiliare: n-a durat mult şi a început să se confrunte cu probleme cauzate de restanţieri, într-o asemenea măsură cât să presimtă că acestea vor deveni un filon bun pe vreme de criză. Faptele i-au dat dreptate, astăzi datoriile din Franţa se ridică la şase sute de miliarde de euro pe an, într-o ţară în care cel mai important buget al statului provine din rambursarea datoriei; acesta este semnul lipsit de echivoc că datoria conduce lumea şi că principala miză este fie să ţi se plătească, fie să plăteşti datoria. După aceea Coubressac s-a asociat cu un jurist şi, începând cu anii 1990, s-au lansat în domeniul recuperărilor de mare anvergură. La început ei doi erau singurii negociatori, acum aveau peste patruzeci de angajaţi. Numai trei se deplasează la domiciliu, ceilalţi lucrează prin telefon. Recuperarea datoriilor este o activitate care cere tact şi putere de convingere. După două luni de formare juridică, Ludo a trecut pragul. Parisul era ceva mai radical, ca depărtare, decât Limoges sau Toulouse, iar şocul a fost dur. Chiar dacă slujba pare făcută pentru el, ştie că nu va rezista mult timp, după doi ani deja nu mai poate, e copleşit de nenorocul celorlalţi, al datornicilor de treabă care se lasă prinşi în capcana creditelor sau al acelor încurcă-lume care refuză să plătească, două demersuri contrare pentru acelaşi rezultat, într-o zi sau în alta trebuie să treci pe la casierie.

Dar el cel puţin preferă să-i vadă faţă-n faţă, aşa i se pare mai omeneşte, pentru că recuperarea datoriilor prin telefon stând opt ore pe zi într-un birou, înştiinţarea datornicilor, hărţuirea lor săptămâni întregi, repetând întruna aceleaşi formule pe un ton inflexibil, nu-i pentru el. De aceea a optat pentru deplasările la domiciliu, iar cea mai mare parte a timpului său se rezumă la aşa ceva, o căsuţă de la periferie, mai aproape sau mai departe de oraş, o căsuţă mai adesea decât un apartament, un nume sub o sonerie de interfon pe care, fără nici o tragere de inimă, apasă. Pe când recuperarea prin telefon o coteşte deseori înspre vânătoarea cu gonaci, un gen de hăituială neobosită care are drept scop să semene panica în datornic sunându-l tot timpul, atât seara târziu, cât şi dimineaţa devreme, dând telefoane întregului anturaj, familiei, ba chiar şi la locul de muncă, cât să fie toată lumea la curent că datorează bani, să-i lipească eticheta „datornic“ pe frunte, să nu-l slăbească nici o clipă până cedează. E o treabă jegoasă.

Când se gândeşte la toate dosarele pe care le-a gestionat, Ludovic îşi dă seama că vizitele dau cele mai bune rezultate, cazurile sunt rezolvate mult mai eficient. Oricum n-ar fi fost vreodată în stare să-şi petreacă zilele la telefon, o dată pentru că nu-i place să sune, nici măcar pe apropiaţii lui nu-i sună, dar mai ales pentru că are prea multă nevoie să se mişte, să fie afară, să nu stea aşezat e pentru el un fel de-a fi.

Când a început acest job se aştepta la chestii dure, la situaţii tensionate cu semidelincvenţi, dar de cele mai multe ori are de-a face cu învinşi, cu oameni cu salarii mici sau cu şomeri de dată recentă care s-au lăsat înfrânţi de pofta de a consuma. Uneori dă şi peste bătrâni rămaşi în urmă cu vremurile, dintre care unii s-au lăsat duşi de nas ori au fost imprudenţi. Desigur, pe lângă aceştia mai sunt răuvoitorii, cei care îi dau ţeapă comerciantului cu bună ştiinţă, cei care nu plătesc chiria sau pe meseriaş, dar din păcate nu-s atât de mulţi, la limită ar fi mai simplu să se confrunte mereu cu încurcă-lume, cu afurisiţi, asta l-ar ajuta să fie motivat, cel puţin atunci nu s-ar lăsa pradă umorilor lui.

Nu e o meserie cu care să se laude, totuşi nici nu i se pare că e în solda marelui capital, nici nu simte nevoia să le ţină partea celor pe care îi înştiinţează, realitatea e mai puţin binară, în relaţia cu datornicii el nu reprezintă creditori puternici, ci mai degrabă meşteşugari, mici patroni de IMM¹, profesii liberale, de la bijutier la dentist, de la instalator la comerciantul de mobile, dar şi de la constructor la arhitect, tot felul de prestatori care lasă să se acumuleze restanţele debitorilor şi nu izbutesc să-şi gestioneze înştiinţările de plată, pentru că acesta a devenit o meserie în sine. Riscul e să intre în incapacitate de plată. Principala cauză de faliment în Franţa o reprezintă neplata datoriilor, zeci de mii de slujbe pierdute în fiecare an, iar o treime din aceste întârzieri de plată au legătură cu schimbări de adresă operate mai mult sau mai puţin cu bună ştiinţă, atunci creditorii sunt cu desăvârşire lipsiţi de mijloace, cu excepţia cazurilor în care se lansează în proceduri juridice interminabile, ce costă mult şi al căror rezultat nu e garantat. Cât despre marile campanii, ele au propriul serviciu de recuperare, se prevalează de executori judecătoreşti, fără să aibă dreptul, dar o scrisoare recomandată cu antetul mai mult sau mai puţin regulamentar al unui cabinet de executor judecătoresc de obicei impresionează, dar nu rezolvă întotdeauna problema, nici pomeneală. De aceea Ludo refuză termenul de vânător de datorii, el se vede mai degrabă ca un reparator de nedreptăţi, cel puţin aşa îşi tot spune, pentru că simte mereu nevoia să se justifice. Cel mai bine este să nu vorbească niciodată despre slujba lui. Oricum nu obişnuieşte să se destăinuie nimănui.

De doi ani de când locuieşte la Paris nu şi-a făcut nici un prieten şi nici vreo relaţie, nu se vede aproape cu nimeni. În privinţa programului de lucru e pe cont propriu, merge de trei ori pe lună la birou pentru întrunirile de briefing, dar de pe o zi pe alta este propriul lui şef. În total nu vorbeşte decât cu oamenii pe care îi „vizitează“, clienţii lui, într-un anume sens tot socializare se cheamă. Singura lui teamă este să nu dea peste clasicul tablou de familie, părinţi cu copii, o mamă cu un bebeluş în braţe şi frăţiorii şi surorile care i se încurcă printre picioare, tatăl care păstrează distanţa. Situaţiile astea în care sunt scoşi la înaintare ţâncii, pe post de paravan, de genul „N-o să-mi faceţi una ca asta, da, am datorii, dar am patru copii de crescut, n-o să ne faceţi una ca asta…“, ca el să se simtă vinovat, îl rănesc de cele mai multe ori, pentru că se gândeşte la copiii pe care nu-i va avea niciodată cu Mathilde, şi-atunci, în loc să-l emoţioneze, îl înfurie la culme. Teama lui e că într-o zi va pleca val-vârtej, nu din cauza vreunei vorbe scăpate pe un ton mai ridicat ca o alta şi nici a vreunui gest urât, ci din cauza vreunei josnicii, vreunei tentative scârboase de înduioşare, dacă ar încerca să-l emoţioneze opunându-i tabloul familiei în întregul lui, la care el nu va avea niciodată dreptul. Oricum, de fiecare dată când se proţăpeşte în faţa unei uşi, de fiecare dată când apasă pe butonul unei sonerii se aşteaptă să-i pice ceva, dar din experienţă a învăţat că trebuie să fie tot timpul extrem de vigilent, şi orice s-ar întâmpla, orice i s-ar spune sau opune ca argument, e ceva la care veghează mai presus de orice: să evite cea de-a treia izbucnire nervoasă.

1. În original PME, abreviere pentru Petites et Moyennes Entreprises (Întreprinderi Mici şi Mijlocii) (n.t.).

Înainte era o pereche de turturele pe crengile de sus, în zilele frumoase gângurelile lor dominau totul, se împleteau cu ciripiturile răzleţe, cu fluierăturile mierlelor, îţi făcea bine să le auzi. Atâta că, la întoarcerea din ultima vacanţă, Aurore găsise smocuri de pene gălbui risipite la baza copacilor şi, ridicându-şi ochii, dăduse peste cele două păsări de un negru intens, doi corbi enormi lucind ca metalul. Din ziua aceea s-a zis cu gângurelile, cu turturelele, le-au pus pe fugă „sau poate le-au halit“…

— Haide, Aurore, sunt doar nişte păsări!…

Când te destăinui unei prietene te aştepţi să fie de acord cu tine, să înţeleagă totul din frânturi, dar nu e cazul cu Andréa. Andréa locuieşte în India de trei ani. Sub pretext că linia ei de haine eşuase, şi-a schimbat viaţa, stabilindu-se în regiunea Madras, o viaţă aşa-zis autentică, mai apropiată de viaţa adevărată. Nu vine decât de două ori pe an la Paris, iar când se revăd Aurore o găseşte de fiecare dată un pic mai ţicnită, un pic mai iluminată, pe o cu totul altă lungime de undă.

— A trăi înseamnă a te apropia de ceea ce eşti, iar tu, Aurore, eşti orice, mai puţin o femeie de afaceri, e ceva mult prea violent, sunt în poziţia perfectă s-o ştiu, businessul înseamnă ori să-i haleşti pe ceilalţi, ori să fii halită…

Întorcându-se la birou, Aurore îşi spune că mai bine n-ar mai vorbi cu nimeni despre poveştile ei cu păsări, altminteri vor ajunge s-o creadă nebună. Totuşi chiar diseară va trebui să traverseze curtea, să deschidă ferestrele, gândindu-se cu scârbă c-o să-i găsească tot acolo, nu pleacă nici când bate din palme, nu-i normal să suporte aşa ceva. Căutând pe Internet, a citit că la Paris unele specii le înlocuiesc pe altele, că din cauza schimbărilor climatice păsările sunt din ce în ce mai mari, ne-am obişnuit deja cu pescăruşii şi cu goelanzii, acum e rândul corbilor, toţi au pus pe fugă vrăbiile şi rândunelele, ai crede că natura nu se ocupă decât cu demonstrarea legii supravieţuirii celui mai puternic.

De pe un site de ştiinţe a mai aflat ceva: corbii se numără printre animalele cele mai inteligente, iar aptitudinile lor le-ar depăşi chiar pe cele ale primatelor, fiind capabile chiar să se folosească de şiretlicuri şi de înşelătorii. În Japonia observaţiile au arătat că ei pun nucile cele mai tari pe şosea şi aşteaptă să treacă o maşină peste ele ca să culeagă miezul dintre cojile sparte. Viclenia asta a înnebunit-o, poate din cauza nucilor zdrobite. Nu o dată a căutat pe forumuri metode de a-i pune pe fugă, însă tot ce a găsit au fost mărturiile unor contributori mai mult sau mai puţin fantasmagorice sau delirante, reluând felurite superstiţii care spun că păsările astea aduc ghinion, că nu e bine să-i ai pe lângă casă, credinţe coroborate cu o sumedenie de povestiri mitologice, păsările acelea s-ar afla pe pământ ca să-i trădeze pe oameni, de altfel cel dintâi animal slobozit de Noe la sfârşitul potopului a fost un corb, un corb trimis în recunoaştere, dar care nu s-a mai întors să spună că apele s-au retras, prea ocupat cum era să devoreze toate cadavrele pe care apele le scuipaseră la loc pe uscat.

În acel moment toate intră în rezonanţă, se leagă, toate îi vorbesc într-un mod bizar, din septembrie totul o nelinişteşte. Deja are cele două mari comenzi anulate de Galeriile Lafayette, apoi transportul din Asia despre care nu mai ştie nimic, o mie două sute de rochii, sacouri şi corsete care s-au evaporat. Trei belele adevărate care provoacă pierderi grele. Luna viitoare nu vor mai exista fonduri în trezorerie pentru plata salariilor, iar banca ei ameninţă că întrerupe finanţarea, ca oricare alta, băncile nu mai sunt interesante să împrumute, dimpotrivă, astăzi caută bani, au nevoie de fonduri ca să joace pe pieţele financiare, aşa că, acum, când îi solicită bancherului ei o refinanţare, are sentimentul că îi cere pomană. Dar cel mai rău lucru dintre toate e felul în care se poartă Fabian, tipul care rămâne ciudat de calm, uneori ea se întreabă dacă nu are cumva un interes ascuns în acea debandadă. Mai mult decât asociatul ei, Fabian e un prieten dintotdeauna, s-au cunoscut la Esmod¹ şi pe vremea aceea se împrieteniseră suficient cât să încerce o aventură împreună, punând bazele unei firme. Şi e-adevărat că timp de opt ani totul a mers ca pe roate, cu el pe post de director comercial şi cu ea pe post de stilistă, opt ani de copilotaj în care au asigurat două colecţii pe an şi au înmulţit punctele de vânzare, binomul perfect. Dar în ultimul timp nu-şi mai dă seama ce vrea Fabian de fapt, nu-l mai recunoaşte, şi-a pus în cap să treacă la viteza superioară, vorbind de cantităţi mai mari şi de micşorarea costurilor de producţie, convins că pentru a rezista pe piaţă „trebuie să luăm proporţii, şi repede“. De când a fost de două ori la Hong Kong şi a cunoscut acolo nişte oameni, ea nu ştie exact pe cine, noul lui obiectiv este să se alipească de un grup mare şi să câştige pieţe de desfacere noi, să încerce să se dezvolte în alte ţări şi să profite de capitalul de imagine ca să-şi diversifice produsele. Ba chiar a vorbit de crearea de genţi, măcar să încerce să le facă, sau de un parfum. Cam ca Andréa, şi Fabian a devenit cu totul altul, şi el s-a schimbat foarte mult de-a lungul anilor.

Aurore cunoaşte bine industria modei, ştie de cât oportunism e nevoie ca să dai lovitura, că frumoasele intenţii cu care pornise la drum trebuie sacrificate când îţi asumi ambiţia să fii rentabil. În lumea modei nu-i de-ajuns să confecţionezi modele frumoase, trebuie să ştii şi cum să le vinzi, să te plasezi, să faci manevre ca să intri în cutare sau cutare cerc, să te dai bine pe lângă unul şi altul ca să ai parte de monopol şi de presă bună. Stiliştii nu reuşesc doar prin talentul lor, ci şi, în egală măsură, graţie portofoliului de relaţii şi abilităților sociale ale ataşatului lor de presă, în acea privinţă ea n-a fost niciodată naivă, „Cu cât le spui mai mult oamenilor că-i iubeşti, cu atât mai mult se vor preface că te iubesc şi ei“. Atâta că Fabian, în prezent, nu mai vrea să facă modă, ci bani. De la bun început ea trebuie să gestioneze şi angoasele celor şase angajaţi ai lor, care îşi dau seama că nu mai merge totul ca uns între ei şi că ea e din ce în ce mai neliniştită.

Iată de ce îi face bine să se întoarcă acasă, şi e aproape nerăbdătoare când se gândeşte la weekendurile următoare. Dar duminica trecută, pe seară, unul dintre corbi stătea pe jardiniera din apropierea ferestrei lor de la baie, la câţiva centimetri de ea, şi nu pleca când deschidea fereastra. Cuprinsă de panică ea a cedat, a urlat lovind în geam ca să scoată cât mai mult zgomot cu putinţă, dar corbul s-a dus şi s-a aşezat pe o creangă la mai puţin de un metru, uitându-se ţintă la ea, fără să se mai urnească de acolo. Richard bătea de cealaltă parte a uşii, întrebând-o dacă totul e bine. Da, totul e bine, fie şi numai pentru că din seara aceea ea a jurat că o să-i mătrăşească pe corbi, chit că va folosi sperietori sau orice altceva, nu vrea să-i mai vadă acolo, se agaţă de acest proiect, să le dea cu flit, să le facă formele de plecare, de parcă asta putea să rezolve totul şi să facă totul să revină la normal. Totuşi e cuprinsă de o îndoială, chiar dacă îi pune pe fugă, cum să se asigure că nu se vor întoarce, cum să se asigure că vor pleca de tot şi că nimic n-o să-i mai meargă prost, cum să se descotorosească de ei pentru totdeauna altfel decât ucigându-i?

1. Şcoală superioară de modă şi de afaceri, datând din 1841 (n.t.).