ORWELL ON FREEDOM

Copyright © The Estate of late Sonia Brownell Orwell

Compilation copyright © Harvill Secker 2018

© 2020 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8178-5

ISBN PDF: 978-973-46-8179-2

ISBN print: 978‑973‑46‑8044‑3

Coperta: Radu Răileanu 

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGE ORWELL (pseudonimul literar şi jurnalistic al lui Eric Arthur Blair) s-a născut în 1903 în India şi a murit de tuberculoză la Londra, în 1950. A studiat la Eton între 1917 şi 1921 şi a publicat în diferite reviste ale colegiului, iar între 1922 şi 1927 a lucrat în cadrul Poliţiei Imperiale Indiene din Birmania, experienţă pe care a reconstituit-o mai tîrziu în romanul Zile birmaneze (1934; Polirom, 2003, 2013, 2016). Prima sa carte, Fără un sfanţ prin Paris şi prin Londra (1933; Polirom, 2017, 2019), este o relatare emoţionantă şi mai ales comică a celor cîţiva ani de sărăcie autoimpusă pe care i-a trăit după ce s-a întors în Europa. Printre romanele sale din anii 1930 se numără O fată de preot (1935; Polirom, 2011, 2019), Aspidistra să trăiască! (1936; Polirom, 2009) şi O gură de aer (1939; Polirom, 2010), dar adevărata recunoaştere i-au adus-o alte două proze-reportaj: Drumul spre Wigan Pier (1937; Polirom, 2018, 2019), despre viaţa la limita sărăciei a minerilor dintr-un orăşel din Lancashire, şi Omagiu Cataloniei (1938; Polirom, 2009), despre propria experienţă din timpul Războiului Civil din Spania. Între 1943 şi 1945, ca director literar la Tribune, a publicat numeroase articole literare şi politice, colaborînd în acelaşi timp la The Observer şi la Manchester Evening News. Fabula politică Ferma animalelor (1945; Polirom, 2002, 2012, 2017, 2018, 2019) şi distopia O mie nouă sute optzeci şi patru (1949; Polirom, 2002, 2012, 2016, 2019) sînt cele mai populare romane ale lui Orwell şi au fost traduse în întreaga lume.

Nota editorului: Pentru fragmentele preluate din alte opere ale lui George Orwell s-au folosit cele mai recente ediţii în limba română apărute la Editura Polirom. Traducătorii sunt indicaţi în fiecare caz în note de subsol.

„În primul rând, ce este un vagabond?”

Din „A Day in the Life of a Tramp”
Le Progrès Civique, 5 ianuarie 1929
Tradus în limba engleză de
Janet Percival și Ian Willison

În primul rând, ce este un vagabond?

Vagabondul aparține unei specii englezești indigene. Iată care sunt trăsăturile sale distinctive: nu are bani, este îmbrăcat în zdrențe, merge pe jos cam 20 de kilometri pe zi și nu doarme două nopți la rând în același loc.

Pe scurt, este o haimana, care trăiește din mila altora și umblă teleleu Tănase cât e ziulica de lungă, ani de-a rândul, bătând cu piciorul Anglia de la un capăt la altul de multe ori în peregrinările lui.

Nu are nici slujbă, nici casă, nici familie, nu are nici de unele pe lumea asta decât zdrențele care îi acoperă trupul jigărit; trăiește pe spinarea comunității.

Nu știe nimeni câți indivizi are populația de vagabonzi. 30 000? 50 000? Poate 100 000 în Anglia și Țara Galilor când crește șomajul foarte tare.

Vagabondul nu umblă fleura așa, de distracție, și nici pentru că a moștenit cine știe ce instincte nomade de la strămoșii săi; el caută în primul rând să nu moară de foame.

Nu e greu de priceput de ce face asta; vagabondul nu are unde munci din cauza situației în care se află economia engleză. Așa încât, ca să supraviețuiască, trebuie să apeleze la mila statului sau a oamenilor. Pentru a-i veni în ajutor, autoritățile au creat aziluri de săraci unde cei nevoiași pot găsi hrană și adăpost.

Aceste aziluri sunt la vreo 20 de kilometri unele de altele și nimeni nu poate sta în acelaşi adăpost decât o dată pe lună. De aici nesfârșitele peregrinări ale vagabonzilor, care, dacă vor să mănânce și să doarmă sub un acoperiș, trebuie să caute în fiecare seară alt loc unde să înnopteze.

Iată de ce există vagabonzi. Acum să vedem ce fel de viață duc. Este de ajuns să analizăm o singură zi din viața lor, căci toate zilele seamănă leit una cu alta pentru acești nefericiți locuitori ai uneia dintre cele mai bogate țări din lume. […]

*

Să ne luăm după unul dintre ei când iese din azil, pe la 10 dimineața.

Are cam 20 de kilometri până la următorul azil. Probabil că o să-i ia vreo cinci ore ca să acopere pe jos această distanță și va ajunge la destinație pe la 3 după-amiază.

Pe drum nu prea o să se oprească să-și tragă sufletul, pentru că poliția, care îi privește cu suspiciune pe vagabonzi, îl fugărește imediat din orice târg ori sat pe unde ar putea fi tentat să poposească. […] Însă adăpostul se deschide abia la 6 seara. Trebuie să-și omoare timpul trei ore epuizante în compania celorlalți vagabonzi care așteaptă deja. Gloata de oameni, trași la față, nebărbieriți, murdari și zdrențăroși, crește pe minut ce trece. În scurt timp se strâng o sută de șomeri reprezentând aproape toate meseriile.

Majoritatea sunt mineri și filatori, victime ale șomajului care atinge cote alarmante în nordul Angliei, dar vezi oameni de toate meseriile.

Vârsta lor? Între 16 și 70 de ani.

Sexul? Sunt cam două femei la 50 de vagabonzi.

Ici-colo, câte un idiot vorbește în dodii. Unii sunt așa de jigăriți și de decrepiți, încât te întrebi cum de au fost în stare să umble pe jos 20 de kilometri.

Au haine grotești, zdrențuite și revoltător de jegoase.

Fețele lor te duc cu gândul la vreo jivină, poate nu una periculoasă, ci un animal care s-a sălbăticit la un moment dat și a devenit temător din pricina neodihnei și neîngrijirii.

*

[…] Vin din toate colțurile Angliei și Țării Galilor și își povestesc unul altuia aventurile, vorbind fără prea multă speranță despre șansele de a-și găsi ceva de lucru pe drum.

Mulți s-au mai întâlnit prin vreun azil de la celălalt capăt al țării, căci drumurile li se tot intersectează în nesfârșitele lor peregrinări.

Azilurile acestea sunt niște caravanseraiuri lugubre și sordide unde se adună triștii pelerini englezi pentru câteva ore înainte de a se risipi iar în toate cele patru vânturi. […]

Atunci când un vagabond reușește să facă rost de niște bani, pentru care a muncit sau a cerșit pe drum, primul său gând este să cumpere tutun, dar de cele mai multe ori este nevoit să se mulțumească cu chiștoacele culese de pe trotuar sau de pe stradă. Azilul nu îi asigură decât cazare și mâncare: pentru restul, haine, tutun etc., trebuie să se descurce singur.

*

Dar se apropie ora la care se deschid porțile azilului. Vagabonzii s-au ridicat în picioare și se pun la coadă de-a lungul zidului imensului edificiu, un cub hidos de cărămidă galbenă, construit în cine știe ce suburbie de la mama dracului, care seamănă leit cu o închisoare.

Peste alte câteva minute porțile grele se deschid și gloata de oameni pătrunde înăuntru.

Asemănarea dintre un astfel de azil și o închisoare e și mai izbitoare odată ce treci de porți. În mijlocul unei curți pustii, înconjurată de ziduri înalte de cărămidă, se află clădirea principală în care sunt niște celule cu pereții goi, o baie, birourile administrative și o cămăruță mobilată cu niște bănci simple de lemn care servește drept sală de mese. Totul e cum nu se poate mai urât și mai sinistru.

Peste tot e aceeași atmosferă de închisoare. Funcționari în uniformă îi bruschează și îi îmbrâncesc pe vagabonzi, nescăpând nici o ocazie să le reamintească faptul că, odată ce au intrat în azil, au renunțat la toate drepturile și libertatea lor.

Numele și meseria vagabondului sunt trecute într-un registru. Apoi este pus să facă baie și i se iau hainele și obiectele personale. După aceea i se dă un cămeșoi aspru de bumbac în care să doarmă.

Dacă se întâmplă să aibă niște bani, aceștia i se confiscă, însă, dacă recunoaște că are mai mult de patru penny, nu va fi primit în azil, fiind nevoit să-și caute alt loc de dormit.

Drept urmare, vagabonzii ăștia – puțini la număr – care au mai mult de patru penny s-au dat peste cap să-și ascundă banii în vârful încălțărilor, asigurându-se că nu îi vede nimeni, căci ar putea ajunge la închisoare pentru această înșelătorie.

După baie, vagabondul, care acum a rămas fără haine, își primește cina: jumătate de livră de pâine cu un pic de margarină și jumătate de litru de ceai.

Pâinea făcută anume pentru vagabonzi este îngrozitoare. E cenușie, mereu veche și rea la gust de-ai zice că-i făcută din făină de grâu stricat.

Până și ceaiul este cum nu se poate mai rău, însă vagabonzii îl beau bucuroși, pentru că îi încălzește și îi face să se simtă mai bine după o zi istovitoare.

Mâncarea asta respingătoare este înfulecată în cinci minute. După aceea, vagabonzilor li se ordonă să intre în celulele în care își vor petrece noaptea.

Celulele astea, adevărate celule de închisoare, din cărămidă sau de piatră, au cam 3,5 metri pe 2. Lumină artificială nu există – singurele surse de lumină sunt o ferestruică îngustă, cu gratii, aflată sus, aproape de tavan, și o mică deschizătură în ușă prin care paznicii își pot supraveghea oaspeții.

Uneori este și un pat în celulă, dar de obicei vagabonzii sunt nevoiți să doarmă pe jos, având doar trei pături pe post de așternuturi.

Adesea nu sunt perne, iar din cauza asta nefericiților oaspeți li se îngăduie să-și păstreze haina groasă ca să și-o pună sub cap.

De obicei încăperea este foarte friguroasă, iar de atâta purtat, păturile s-au subțiat așa de tare, că nu te mai apără deloc de frig.

De îndată ce vagabonzii intră în celule, ușile sunt zăvorâte pe dinafară: vor mai fi deschise abia la ora 7 a doua zi dimineață.

De obicei sunt câte doi în celulă. Zăvorâți în închisoarea lor minusculă timp de 12 ore istovitoare, neavând altceva care să-i apere de frig decât cămeșoiul de bumbac și trei pături subțiri, bieții de ei dârdâie și se chinuie, fără nici un minimum de confort.

Locurile astea sunt aproape întotdeauna infestate de ploșnițe, iar vagabondul, căzând pradă acestora, cu mâinile și picioarele sleite de vlagă, se foiește ore de-a rândul pe toate părțile, așteptând în zadar să adoarmă.

Dacă izbutește să pună geană pe geană câteva minute, tot se trezește din pricină că-i intră oasele unele în altele de la dormitul pe podeaua tare.

Vagabonzii mai bătrâni, unși cu toate alifiile, care își duc viața așa de 15-20 de ani și, ca atare, au ajuns un soi de filosofi, își petrec nopțile stând de vorbă. Or să se odihnească o oră, două în ziua următoare pe vreun câmp, lângă un gard viu pe care îl găsesc mai primitor decât azilul. Dar aceia mai tineri, încă necăliți pentru că nu s-au obișnuit cu această rutină, se tot frământă și gem în întuneric, așteptând nerăbdători să se facă dimineață ca să scape de acolo.

Și totuși, când în sfârșit pătrunde lumina soarelui în închisoarea lor, se gândesc cu mâhnire și deznădejde că începe încă o zi exact la fel cu cea care a trecut.

În cele din urmă, celulele sunt descuiate. Este timpul pentru vizita doctorului – de fapt, vagabonzii nu sunt lăsați să plece până ce nu se îndeplinește această formalitate.

De obicei doctorul întârzie, iar vagabonzii trebuie să aștepte să fie trecuți în revistă de acesta, aliniați pe un coridor fără prea multe haine pe ei. Atunci poți să-ți faci o idee despre condiția lor fizică.

Ce trupuri și ce chipuri!

O grămadă au malformații congenitale. Mai mulți suferă de hernie și au bandaje. Aproape toți au picioarele deformate și pline de răni de la atâta umblat pe jos cu încălțări care nu sunt pe măsura lor. Bătrânii sunt numai piele și os. Toți au carnea fleșcăită și înfățișarea jalnică a celor care nu apucă să mănânce cum trebuie cât e anul de lung.

Trăsăturile veștejite, ridurile apărute înainte de vreme, fețele nebărbierite, totul la ei trădează hrana insuficientă și lipsa de somn.

Dar iată-l și pe doctor. Îi examinează pe cât de rapid, pe atât de superficial. La urma urmei, singurul lui scop e să vadă dacă printre vagabonzi este vreunul care prezintă simptome de variolă.

Unul câte unul, doctorul îi măsoară rapid cu privirea pe vagabonzi din cap până în picioare, din față și din spate.

Ei bine, cei mai mulți suferă de vreo boală sau alta. Unii, aproape complet imbecili, nici nu sunt în stare să aibă grijă de ei. Cu toate acestea, sunt lăsați să plece dacă nu prezintă temutele semne ale variolei.

Autorităților nu le pasă dacă sunt sănătoși sau nu, atâta vreme cât nu suferă de vreo boală contagioasă.

După ce îi vede doctorul, vagabonzii se îmbracă. Atunci, la lumina rece a zilei, poți vedea bine hainele pe care le poartă sărmanii ca să se apere de intemperiile climei englezești.

Aceste articole de îmbrăcăminte desperecheate – majoritatea de căpătat – nu sunt bune nici de aruncat la gunoi. Grotești, prea mari sau prea mici pentru ei. […] Sunt cârpite atât cât s-a putut, cu tot soiul de petice. Dacă le lipsesc nasturii, sunt legate cu sfoară. Rufăria de corp e toată doar zdrențe murdare, pe care numai slinul le împiedică să se facă bucăți.

Unii nu au nimic pe sub haine. Mulți nu au nici măcar ciorapi; după ce își înfășoară degetele cu niște cârpe, își vâră picioarele goale în niște încălțări a căror piele, întărită de soare și de ploi, a devenit rigidă.

E îngrozitor să-i vezi pe vagabonzi pregătindu-se.

Odată îmbrăcați, își primesc micul dejun, care e aidoma cu cina din seara trecută.

Apoi îi aliniază ca pe soldați în curtea azilului, unde paznicii îi pun la treabă.

Unii spală pe jos, alții taie lemne, mărunțesc cărbuni, fac tot felul de treburi până la ora 10, când se dă semnalul de plecare.

Li se înapoiază toate obiectele personale confiscate cu o seară înainte. Pe lângă asta mai primesc câte jumătate de livră de pâine și o bucată de brânză ca să aibă ce mânca la prânz sau câteodată, nu foarte des, un cupon cu care își pot lua pe drum, la anumite bufete, pâine și ceai în valoare de șase penny.

Puțin după ora 10, se deschid porțile azilului, lăsând să iasă mulțimea de nevoiași nefericiți și murdari care se împrăștie în toată regiunea.

Fiecare se îndreaptă către alt azil, unde va fi tratat exact la fel.

Și, luni în șir, ani sau chiar decenii întregi, vagabondul nu va cunoaște altă viață.

*

În concluzie, ar trebui să observăm că hrana pentru fiecare vagabond constă, cu totul, cam în 750 de grame de pâine cu puțină margarină și brânză, plus o pintă de ceai pe zi; în mod evident, această alimentație este insuficientă pentru un om care trebuie să meargă zilnic câte 20 de kilometri pe jos.

Pentru a-și suplimenta dieta, a face rost de haine, tutun și celelalte o mie de lucruri de care ar putea avea nevoie, vagabondul este nevoit să cerșească atunci când nu găsește de lucru (și nu găsește aproape niciodată) – să cerșească ori să fure.

Ei bine, cerșitul este interzis prin lege în Anglia, iar mulți vagabonzi au făcut cunoștință cu închisorile Majestății Sale din pricina asta.

Este un cerc vicios; dacă nu cerșește, moare de foame; dacă cerșește, încalcă legea.

Viața acestor vagabonzi este degradantă și demoralizantă. Îl poate face pe un om activ, într-un timp foarte scurt, inapt de muncă și parazit.

În plus, existența aceasta este extraordinar de monotonă. Singura plăcere a vagabonzilor este să facă rost, pe neașteptate, de câțiva șilingi, cu care pot să mănânce în sfârșit pe săturate ori s-o facă lată. […]

În fine, vagabondul, care nu se face vinovat de nimic și care este, până la urmă, doar o victimă a șomajului, e condamnat la un trai mai mizerabil și decât ultimul criminal. E un sclav cu o aparență de libertate care este mai rea decât cea mai crudă sclavie.

Când ne gândim la soarta lui nefericită, împărtășită de mii de oameni din Anglia, concluzia evidentă este că societatea l-ar trata mai omenește dacă l-ar arunca în închisoare câte zile o mai avea de trăit, unde măcar s-ar bucura de un oarecare confort.

E un sclav cu o aparenţă de libertate care este mai rea decât cea mai crudă sclavie.

„Stelele sunt un spectacol gratuit; nu te costă nimic să-ţi foloseşti ochii”

Din Fără un sfanț prin Paris și prin Londra* (1933)

A doua zi dimineaţă am început iar să-l căutăm pe prietenul lui Paddy, care se numea Bozo şi era pictor ambulant – adică artist stradal. În lumea lui Paddy nu existau adrese, însă avea o vagă idee că l-am putea găsi pe Bozo în Lambeth şi în cele din urmă am dat de el pe cheiul de la Embankment, unde se stabilise nu departe de podul Waterloo. Era îngenuncheat pe caldarâm cu o cutie de cretă şi copia o schiţă a lui Winston Churchill dintr-un caiet ieftin. Semăna destul de bine. Bozo era un ins micuţ, oacheş, cu nas coroiat şi păr creţ, cu un început de chelie în creştet. Avea piciorul drept îngrozitor de diform, cu talpa răsucită cu călcâiul în faţă, imagine imposibil de privit. După înfăţişare, l-ai fi putut lua drept evreu, însă el nega cu vehemenţă. Din punctul lui de vedere, nasul lui coroiat era „roman” şi se mândrea că seamănă cu nu ştiu ce împărat roman – Vespasian, cred.

Bozo avea un fel ciudat de a vorbi, în dialect cockney şi totuşi foarte lucid şi expresiv. Era ca şi cum ar fi citit nişte cărţi bune, dar nu se obosise niciodată să-şi corecteze gramatica. O vreme, am stat cu Paddy pe Embankment, discutând, şi Bozo ne-a făcut o prezentare a meseriei de pictor ambulant. Repet ce a zis, mai mult sau mai puţin cu cuvintele lui.

— Eu sunt ceea ce se numeşte un pictor ambulant serios. Eu nu desenez pe tablă neagră ca ăştialalţi, eu folosesc culori adevărate, ca pictorii; sunt al dracu’ de scumpe, mai ales roşul. Într-o zi lungă, folosesc culori în valoare de cinci şilingi şi niciodată mai puţin de doi şilingi. Caricaturile sunt specialitatea mea – ştii ce zic, politicieni şi cricket şi tot restul. Uite-aici – mi-a arătat caietul –, uite schiţe cu toţi ăştia din politică, i-am copiat din ziare. În fiecare zi fac altă caricatură. De pildă, când se vota bugetul, am făcut una cu Winston încercând să împingă un elefant pe care scria „Datoria publică” şi sub el am scris „Îl va urni, oare?”. Înţelegi? Poţi să faci caricaturi despre orice partid, dar nu trebuie să spui nimic în favoarea socialismului, fiindcă poliţia n-o să suporte. Am făcut o dată o caricatură cu un şarpe boa, pe care scria „Capital”, înghiţind un iepure, pe care scria „Muncă”. A venit sticletele şi a văzut-o şi mi-a zis: „Şterge asta imediat”, mi-a zis. A trebuit s-o şterg. Sticletele are dreptul să te trimită la plimbare dacă stai prea mult pe loc şi n-are rost să-i răspunzi.

[…] Bozo părea un om interesant şi eram nerăbdător să aflu şi mai multe despre el. În seara aia m-am dus pe Embankment să-l întâlnesc, pentru că aranjase să ne ducă, pe Paddy şi pe mine, la un adăpost din sudul fluviului. Bozo şi-a spălat desenele de pe trotuar şi şi-a numărat câştigul – erau cam 16 şilingi, dintre care a zis că 12 sau 13 ar fi profitul. Am pornit pe jos către Lambeth. Bozo şchiopăta uşor, cu un mers bizar, ca de crab, într-o parte, târându-şi piciorul zdrobit în spate. Avea câte un baston în fiecare mână şi-şi atârnase cutia cu culori pe umăr. În timp ce traversam podul, s-a oprit într-o nişă, să se odihnească. A tăcut un minut sau două şi, spre uimirea mea, am văzut că se uită la stele. Mi-a atins braţul şi mi-a arătat cerul cu bastonul.

— Fii atent, uită-te la Aldebaran! Uite ce culoare are. E ca o… mare portocală sângerie!

Dacă te luai după cum vorbea, ar fi putut foarte bine să fie un critic de artă într-o galerie de pictură. Eram uluit. I-am mărturisit că nu ştiu care e Aldebaran – într-adevăr, nici măcar nu remarcasem vreodată că stelele au culori diferite. Bozo a început să-mi facă o scurtă introducere elementară în astronomie, arătându-mi principalele constelaţii. Părea îngrijorat de ignoranţa mea. I-am spus mirat:

— Pari să ştii multe despre stele.

— Nu prea multe. Ştiu câte ceva totuşi. Am primit două scrisori de la directorul Observatorului, care-mi mulţumea că i-am scris despre meteoriţi. Din când în când, noaptea, ies in oraş şi mă uit după meteoriţi. Stelele sunt un spectacol gratuit; nu te costă nimic să-ţi foloseşti ochii.

— Ce idee bună! Nu m-aş fi gândit niciodată la asta.

— Păi, trebuie să existe ceva pe lume care să te intereseze. Dacă eşti pe drumuri nu înseamnă că nu te poţi gândi decât la ceai-cu-două-felii.

— Dar nu e foarte greu să te mai intereseze vreun lucru – cum ar fi stelele – când trăieşti viaţa asta?

— Când eşti pictor ambulant, vrei să zici? Nu neapărat. Nu-i nevoie să te transformi într-un blestemat de iepure – dacă nu te laşi, adică.

— Se pare că are efectul ăsta asupra majorităţii oamenilor.

— Sigur că da. Uite la Paddy – un hoţ bătrân care bagă-n el întruna ceai, bun doar să găsească chiştoace de ţigări. Aşa sunt majoritatea. Îi dispreţuiesc. Dar nu e obligatoriu să ajungi şi tu aşa. Dacă eşti cât de cât educat, pentru tine poate să nu conteze dacă-ţi petreci toată viaţa pe drumuri.

— Ei bine, eu tocmai am aflat contrariul, am zis. Mi se pare că, atunci când laşi pe cineva fără bani, din clipa aia nu mai e bun de nimic.

— Nu, nu neapărat. Dacă-ţi pui mintea la contribuţie, poţi să duci aceeaşi viaţă, fie că eşti bogat, fie că eşti sărac. Poţi să-ţi vezi in continuare de cărţile şi de ideile tale. Trebuie doar să-ţi spui în sinea ta „aici sunt un om liber” – s-a bătut cu mâna pe frunte – şi o să fii bine.

Trebuie doar să-ţi spui în sinea ta

„aici sunt un om liber” –

s-a bătut cu mâna pe frunte –

şi o să fii bine.

* Traducere din limba engleză de Vali Florescu, Editura Polirom, Iași, 2019, pp. 203-204, 206-208 (n. ed.).