Michel Vergé-Franceschi, Anna Moretti, Une histoire érotique de Versailles (1661-1789)

Copyright © 2015, Editions Payot & Rivages

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5704-9

ISBN PDF: 978-973-46-5705-6

ISBN print: 978-973-46-5570-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Jean-Honoré Fragonard (1732-1806), Leagănul (1767)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MICHEL VERGÉ-FRANCESCHI, specialist în Vechiul Regim, este profesor de istorie modernă la Universitatea din Tours şi laureat al Academiei Franceze şi al Academiei de Ştiinţe Morale şi Politice. A mai publicat Colbert. La politique du bon sens (2003) şi Ninon de Lenclos. Libertine du Grand Siècle (Premiul pentru biografie Historia 2014).

ANNA MORETTI, doctor în estetică al Universităţii din Corsica, este specializată în domeniul feminităţii şi al senzualităţii în literatură.

„Lumea e o comedie nostimă şi nu văd de ce o femeie frumoasă n-ar juca în ea rolul principal.”

Jeanne, contesă du Barry

„Henric al IV-lea vânează într-un ţinut cu păduri, iazuri şi terenuri nisipoase, în mijlocul căruia, pe coasta unei coline, se ridică un vechi castel feudal, reparat de mântuială pe timpul Renaşterii, o biserică modestă, câteva case, câteva hanuri. Acest sat fără istorie se numeşte Versailles.”

Jacques Levron, À la cour de Versailles,

Hachette, Paris, 1965, p. 13

Părinţilor noştri

Introducere

„Încurcăturile amoroase şi pericolul de a stârni mari scandaluri într-o capitală aşa de populată şi plină de minţi atât de diferite l-au făcut în bună măsură să se îndepărteze de ea [pe rege, de Paris, acesta preferând Versailles-ul].”

Ducele de Saint-Simon, Mémoires, vol. 12, capitolul 19

Versailles. Castel mitic. Castel grandios. Unul dintre cele mai frumoase şi poate cel mai maiestuos dintre castelele regale din Marele Secol1*. Şi pe bună dreptate. Locuinţă sublimă a celui mai mare rege din univers, un rege „fără asemănare”: Ludovic, al XIV-lea după nume, constructorul impozantului edificiu. Simbol al domniei sale. Al puterii sale. Emblemă seculară a monarhului care a fost Nec pluribus impar! („Fără asemănare”).

Castelul de la Versailles al lui Ludovic al XIV-lea este atât de falnic, de vast, de impozant, încât le eclipsează pe toate celelalte. Galeria Oglinzilor, camera regelui, capela Ludovic al XIV-lea şi Marile Apartamente au avut totuşi, dacă nu înlocuitoare, cel puţin succesoare: Micile Apartamente ale lui Ludovic al XV-lea, cu alcovuri primitoare şi draperii foarte potrivite. Ferestrele imense se deschid tot spre grădinile lui Le Nôtre¹. Totuşi, efluviile dinspre Parc-aux-cerf se simt în depărtare. Ducesa de La Vallière îl părăsea pe Ludovic al XIV-lea şi se retrăgea la mănăstire. Contesa du Barry îşi părăsea situaţia modestă pentru Ludovic al XV-lea. Alte timpuri, alte obiceiuri.

Acelaşi Versailles continuă să emane frumuseţe, maiestate şi în timpul lui Ludovic al XV-lea. Situaţia se schimbă în 1789. În zilele de 5 şi 6 octombrie, porţile sunt făcute ţăndări. Au venit negustoresele de peşte. Femeile din Hale. Izbucnesc strigăte, jos, în spatele porţilor de fier, în curte, apoi pe scări. Strigătele urcă şi devin tot mai puternice la etaje. Oglinzile, care reflectau sânii „zdraveni” ai doamnei de Polignac, ai prinţesei de Lamballe şi ai altor mari doamne, arată brusc imaginea furioasă şi roşiatică a femeilor din popor dezlănţuite. Mirosul puternic de transpiraţie ia locul parfumurilor de curte. Sânii grei atârnă peste burţile goale ale acestor femei înfuriate. Ludovic al XVI-lea, gras, puhav, intră în panică pe culoarele palatului, căutându-şi soţia şi copiii. Suedezul Fersen, zvelt, elegant, îşi oferă serviciile reginei. În ziua de 6, palatul este închis. E mort din punct de vedere politic. Într-o zi, turiştii vor veni în număr şi mai mare decât curtenii.

1* Iniţial aplicată perioadei domniei lui Ludovic al XIV-lea, denumirea include astăzi întregul veac al XVII-lea (n.tr.).

Partea întâi

De la iubire la plăcere

(1661-1683)

1

Primele idile de la Versailles

„O, ce jalnic, cel mai mare rege şi cel mai virtuos, cu acea virtute adevărată proprie celor mai mari principi, a fost judecat după [cele întâmplate la] Versailles!”

Colbert către Ludovic al XIV-lea, 28 septembrie 1665

Pentru Charles Perrault, Versailles este „o lume unde se găsesc adunate diferitele miracole ale marelui univers”¹.

Primul miracol legat de Versailles este mutarea lui. Iniţial, locul nu prea e propice nici pentru ceva frumos, nici pentru ceva bun. În mijlocul unui peisaj lipsit de apă, Versailles este „cel mai trist şi cel mai ingrat dintre toate locurile”, se lamentează ducele de Saint-Simon² – care a fost botezat acolo – şi adaugă legat de această aşezare: „Fără privelişte, fără păduri, fără apă, fără pământ, pentru că aici totul e nisip mişcător şi mlaştini, fără aer, în consecinţă, care nu poate fi sănătos aici”.

Versailles a fost, pentru început, garsoniera îndepărtată şi deloc discretă a tânărului Ludovic al XIV-lea, în vârstă de 23 de ani. Un loc de plăceri şi libertinaj la mai puţin de 20 de kilometri de Paris. Un loc nu neapărat de adevărate desfrâuri, dar de reală libertate. De aici şi furia lui Colbert³ când l-a văzut pe tânărul rege transformându-şi locul de plăceri în centru al puterii politice. Colbert, atât de rece încât fusese botezat „Nordul”, după spusele doamnei de Sévigné, Colbert, ministrul auster îmbrăcat în negru, Colbert, contabilul riguros al banilor regatului, nu voia ca suveranul său să rămână în istorie drept cel care a amenajat „lupanarul” din primii ani ai tinereţii sale. De aici eforturile (zadarnice) ale nefericitului ministru de a-l reţine pe suveran la Luvru graţie îmbunătăţirilor aduse vechiului castel parizian. De aici şi venirea lui Bernini, chemat de la Roma, de la care va rămâne celebra „colonadă a Luvrului”, în locul marilor terase pe care artistul visa să le realizeze. Dar Colbert s-a opus. Terase? Acolo unde clima era ploioasă? Parisul nu era Roma, iar ferestrele cu terase deasupra lor, la etajele superioare, n-ar mai fi luminat decât nişte încăperi aproape cufundate în beznă, lipsite de soare şi de luminozitate.

Rezervele lui Colbert

Lucrările au început la Versailles încă din 1661, în pofida reticenţelor pe care Colbert le-a exprimat într-un lung memoriu adresat regelui, urmat de împotrivirea lui făţişă (28 septembrie 1665). Colbert chiar a accelerat lucrările de la Tuileries, încercând să-l convingă pe rege să nu se mute la Versailles. De altfel, în 1664, regele a alocat pentru Luvru şi pentru Tuileries mai mulţi bani (1 059 422 de livre) decât pentru Versailles (numai 843 000 de livre). Dar, începând din 1668, proporţia se inversează, deoarece Versailles nu este numai un castel, ci un oraş nou. Ca să-l construiască, regele cumpără aproape toate terenurile (1663), ordonă întocmirea unor planuri (1664), expropriază majoritatea locuitorilor (1666). În 1661, Versailles nu era nici măcar un sat. La sfârşitul domniei, oraşul număra însă 45 000 de locuitori, în timp ce Brestul, în aceeaşi perioadă, nu a trecut decât de la 2 000 la 15 000 de locuitori.

Versailles îşi datorează existenţa numai voinţei tânărului rege. Saint-Simon enumeră cele şase sau şapte motive ale alegerii pe care acesta o făcuse.

Primul motiv: istoric. „Tulburările din perioada minoratului său, a căror mare scenă a fost acest oraş [Paris], generaseră aversiunea regelui faţă de el şi convingerea că şederea acolo era periculoasă”. Ludovic ştie că bunicul lui a fost asasinat în mijlocul Parisului; şi apoi, a mai fost şi Fronda, cu palatul încercuit şi parizienii insolenţi care au venit până în camera regelui să se convingă de prezenţa lui în pat! Devenit adult, Ludovic „nu-i putea ierta Parisului ieşirea sa pe ascuns din acest oraş în ajunul Bobotezei din anul 1649”.

Al doilea motiv: filial. Ana de Austria, mama atât de iubită, refugiată în micul ei pavilion de la Val-de-Grâce, a venit să moară la Luvru⁴. „Neputând, după această nenorocire, să suport vederea locului unde se întâmplase, am părăsit Parisul chiar atunci”, scrie Ludovic al XIV-lea în Memoriile lui.

Al treilea motiv: siguranţa. „Instalarea curţii în altă parte ar face mai anevoioase cabalele la Paris, din pricina distanţei dintre cele două locuri, şi, în acelaşi timp, mai greu de ascuns prin absenţele atât de uşor de remarcat.”

Al patrulea motiv: sentimental. Regele „nu putea să-i ierte Parisului… că îl făcuse, fără voia lui, martor la lacrimile pe care le vărsase, la prima retragere a doamnei de La Vallière”, care se refugiase (1662), la 18 ani, la mănăstirea din Chaillot.

Al cincilea motiv: sexual. „Încurcăturile amoroase şi pericolul de a stârni mari scandaluri într-o capitală aşa de populată şi plină de minţi atât de diferite l-au făcut în bună măsură să se îndepărteze de ea.” Ludovic se teme de ce va spune lumea şi ca nu cumva „încurcăturile amoroase” să-i îndemne pe habotnicii parizieni să se revolte contra „marilor scandaluri” din viaţa lui particulară: la Versailles va putea să poruncească construirea în deplină linişte a unui apartament al cărui vestibul comun să comunice atât cu camera domnişoarei de La Vallière, amanta lui din 1661 până în 1674, cât şi cu cea a doamnei de Montespan, amanta lui din 1667 până în 1679, ceea ce nu-l împiedică vreodată să sfârşească noaptea în patul reginei, soţia lui, din 1659 până în 1683. Colbert, nu foarte religios, dar foarte pudibond, condamnă energic această stare de lucruri: Versailles „are legătură mult mai mult cu plăcerea şi distracţia Maiestăţii Voastre decât cu gloria voastră” (28 septembrie 1665).

Al şaselea motiv: blocajele! La Paris, regele „era deranjat de mulţimea poporului de fiecare dată când ieşea, când venea, când apărea pe străzi”. Ludovic detestă ambuteiajele de pe promenada Cours-la-Reine, creată de bunica lui, care inaugurase la Paris obiceiul nefericit al plimbării cu trăsura, de unde interminabilele blocaje denunţate de Boileau şi de doamna de Sévigné.

Al şaptelea motiv: rustic. Regelui „îi place să se plimbe şi să vâneze, ceea ce se poate face mult mai comod la ţară decât la Paris, oraş aflat la distanţă de păduri şi lipsit de locuri de plimbare”. După spusele memorialistului, interesul pentru „clădiri a venit abia după aceea, sporind treptat”. În fine, în alegerea de a se stabili la Versailles ar fi contat şi „ideea de a deveni mai demn de veneraţie, sustrăgându-se ochilor mulţimii şi obiceiului de a fi văzut în fiecare zi”.

Colbert s-a arătat imediat ostil planului: „O, ce jalnic, cel mai mare rege şi cel mai virtuos, cu acea virtute adevărată proprie celor mai mari principi, a fost judecat după [cele întâmplate la] Versailles!” (28 septembrie 1665). Deoarece era de notorietate publică faptul că Versailles devenise, din 1661, locul relaţiei sale amoroase cu domnişoara de La Vallière, care dădea naştere cântecelor fredonate pe Pont-Neuf. Colbert s-a opus aşadar permanent proiectului regelui, înmulţindu-şi remarcile negative. Să se amenajeze la Versailles fostul pavilion de vânătoare al lui Ludovic al XIII-lea? „Tot ce se plănuieşte să se facă este doar o cârpeală care nu va arăta niciodată bine.” Să se supraînalţe vechiul castel? Nu ar avea atunci „nicio proporţie”. Să fie mărit? Ar fi „o construcţie monstruoasă”. Să se construiască ceva nou? N-ai cum: terenul „e înghesuit între straturile de flori” ale lui Ludovic al XIII-lea, între „sat, biserică, iaz”. Să se ridice „o casă mare”? Ar fi „o cheltuială imensă”.

Viitoarea garsonieră a regelui

Ludovic al XIV-lea a început să amenajeze Versailles pentru o femeie, dovedind astfel că numai iubirea poate să-l facă pe un om să se întreacă pe sine şi să dirijeze planurile cele mai nebuneşti, cele mai grandioase.

În 1658 – Ludovic avea atunci 20 de ani –, la Versailles există doar un simplu pavilion de vânătoare. Pentru vânătoarea de vânat adevărat. „La patru şi jumătate dimineaţa (24 august 1607), a urcat în caleaşcă (Ludovic al XIII-lea, 6 ani) ca să meargă la vânătoare cu şoimi; a fost dus în apropiere de moara de piatră pe drumul spre Versailles şi s-a întors cu un şoldan, cinci-şase prepeliţe şi două potârnichi”⁵ (doctorul Héroard). Regii, nobilii, ducii şi pairii, miniştrii şi curtenii vor veni curând aici după un alt vânat, şi asta un secol întreg. Un pavilion de vânătoare! Simbolic. Şi construit în mijlocul unei păduri splendide pline de vânat, în care totul părea permis, deoarece totul părea ascuns. Toţi puteau veni acolo, în boschete, „să-i facă curte lui Fleurette”⁶, aşa cum făcea bunul rege Henric când o întâlnea pe numita Fleurette⁷, la Nérac, în vara anului 1565, la nici 12 ani!

Începând din 1621, Ludovic al XIII-lea a venit la Versailles să vâneze vulpi seara, între orele 17 şi 20, după o zi de lucru la Luvru. Familia Gondi⁸ îl reţinea atunci să ia cina în vechiul său castel, dar trebuia după aceea să se ducă să doarmă la Saint-Germain-en-Laye. Desigur, nu avea de străbătut decât trei leghe, dar, după vânătoarea din ziua de 28 iunie 1624, Ludovic al XIII-lea cumpără câteva pogoane de pământ (117 în total), de la 16 proprietari diferiţi, ca să constituie un domeniu frumos pe colina din faţa satului, pe platou şi în pădure. Pe această proprietate modestă, regele preacreştin porunceşte ridicarea unei construcţii.

„Un conac de nobil”, „o casă de vânătoare”, va scrie mai târziu marchizul de Sourches⁹, „un castel de cărţi de joc”, după spusele lui Saint-Simon; o „piccola casa”, după cum afirmă ambasadorul Veneţiei. Pentru domnul de Bassompierre, acest mic pavilion iniţial, construit prin voia lui Ludovic al XIII-lea, foarte puţin înclinat spre femei, ca de altfel şi spre bărbaţi, era doar un conac de ţară, atât de „rahitic” încât „niciun simplu gentilom” nu s-ar fi putut „mândri” cu el. Ludovic al XIII-lea primea acolo numai bărbaţi. „Acest ostracism îndreptăţeşte poate zvonurile dezagreabile (sic) despre apucăturile regelui” (Jacques Levron)¹⁰.

Clădirea de la Versailles s-a ridicat fără o „cameră a reginei”! Era o casă de vânătoare exclusiv masculină! „Un mare număr de femei mi-ar strica totul”, declara Ludovic al XIII-lea. Totuşi, le-a invitat acolo pe Maria de Medicis, mama lui, şi pe soţie, Ana de Austria, în noiembrie 1626. Dar n-a reţinut-o pe regină să doarmă acolo, cu toate că avea 25 de ani… Numai domnişoara de La Fayette¹¹ a fost invitată să vină la conacul din pădure. Aceasta a refuzat însă şi nu a fost acolo niciodată, în ciuda invitaţiilor repetate! În timpul domniei lui Ludovic al XIII-lea, la Versailles nu exista nici măcar o cameristă. O singură femeie stătea la conac: soţia portarului, François Montjay.

Conacul masculin conceput pentru vânători are o magazie de arme la parter, cu 23 de suliţe cu coadă lungă şi 42 cu coadă scurtă. Regele vine aici cu prietenii, contele de Nogent, domnul de Souvré, ducele d’Angoulême, domnul de l’Isle-Rouet, domnii de Chape şi de Praslin, ducele de Montbazon (guvernatorul Parisului), marchizul de Mortemart, toţi ocupanţi ai unei camere la etajul întâi al conacului, care este amenajat treptat: o bucătărie la parter, bine înzestrată cu cratiţe, căci Ludovic primeşte oaspeţi, o spiţerie, deoarece regele preacreştin se simte rău destul de des (Ludovic al XIII-lea a murit la 42 de ani) şi o cameră de portar, tot la parter, bine mobilată.

Treptat, capătă formă un prim parc. Sunt plantaţi copaci tineri (1627). Apar primele alei, desenate de Jacques Boyceau, controlor general al grădinilor tuturor reşedinţelor din Franţa. Apar şi bazine. Totuşi, ansamblul rămâne foarte modest până în 1632. În anul acela, regele achiziţionează moşia Versailles, proprietate a monseniorului François de Gondi¹², arhiepiscopul Parisului. La puţin timp după aceea, preotul paroh şi locuitorii satului constată schimbarea survenită la notar: este smuls stâlpul de justiţie pe care era fixat blazonul prelatului, înlocuit curând, la răspântie, cu cel al regelui. Regele cumpără treptat şi alte terenuri, extinzându-şi domeniul şi rezervaţia de vânătoare.

Conacul este amenajat începând din 1631. Arhitectul Philibert Le Roy măreşte construcţia iniţială. Această primă parte a lucrărilor se încheie la „praznicul Maicii Domnului” din 1636, dar îmbunătăţeşte foarte puţin locuinţa ridicată în urmă cu zece ani, de unde şi costul mic (213 000 de livre): un corp de clădire tot modest, două aripi noi, dar mediocre – una de fiecare parte –, un ansamblu cât se poate de „clasic” în jurul unei curţi la fel de modeste, închisă acum pe cea de-a patra latură de un mic portic de arcade împodobit cu porţi de fier. Patru pavilioane mici în colţurile exterioare ale clădirii confereau cât de cât strălucire locului. Totul era înconjurat de un şanţ. Acareturile, îndeosebi grajdurile, delimitau curtea de primire.

Această modestie este totuşi relativă. Dovadă inventarul mobilierului realizat în 1630, la moartea lui François Montjay, „portar şi administrator însărcinat cu întreţinerea mobilierului pentru Maiestatea Sa la castelul din Versailles”¹³. Rahiticul castel are nu mai puţin de 26 de încăperi. La etajul întâi, regele dispune de o cameră, un cabinet, o garderobă şi o sală de recepţie, totul unit de o galerie ornată cu un tablou imens: Asediul oraşului La Rochelle (1628). Pereţii sunt acoperiţi cu tapiserii, deseori venite din Flandra. Ele reprezintă cel mai adesea zeiţe goale din Antichitatea greco-romană şi istoria lui Marc Antoniu. În cameră se află un pat acoperit cu damasc verde, cu trei saltele de barchet şi perdelele de rigoare. Se mai găsesc acolo două scaune „frânte” sau „pliante” şi şase „taburete” asemănătoare, acoperite cu damasc cu franjuri, plus o masă mare cu picioarele în X şi un covor de piele. În cabinet se află un cufăr care se încuie, acoperit cu piele, plus o masă mare cu sfeşnice de argint şi lumânări groase, precum şi o trusă de scris din marochin de Levant. În acest cabinet/birou sunt rânduite jocurile: tric-trac1*, trou-madame2*, şah, un fel de ruletă, „jocul gâştei”3*, vulpea şi găinile, titirezul, beţişoarele4*. Fără a uita un biliard nou-nouţ, împreună cu învelitoarea lui, 12 bile, şase tacuri şi două mese de joc cu patru coloane. Hainele regelui se află în această sală (halat lung de catifea verde, căptuşit cu blană de jder, cu nasturi, pentru că Ludovic al XIII-lea este foarte friguros, chiar şi vara; halat de damasc verde căptuşit cu tafta). În garderobă îşi aveau locul lor scaunul „necesităţilor” şi un cufăr care ascundea o toaletă de catifea verde şi altă toaletă de tafta verde. În toate celelalte camere se găsesc tapiserii de Bergamo cu fond verde, câteva fotolii, câteva mese, paturi cu ţesături gri de jur-împrejur, câteva cufere şi scaune cu gaură la mijloc şi uneori câte un dulap.

În anii 1630 se face şi amenajarea parcului, pentru care se alocă 42 000 de livre, îndeosebi pentru rondoul Lebedelor, conceput de administratorul general al Clădirilor Franţei, Sublet des Noyers¹⁴, viitorul bazin al lui Apollo. Răzoarele de flori se înmulţesc, devenind adevărate broderii.

Totuşi, şemineurile sunt de ipsos, nu de marmură. Pardoseala e de teracotă şi mobilierul se îmbogăţeşte mai ales graţie darurilor făcute de Christine de France, sora lui Ludovic al XIII-lea, devenită ducesă de Savoia. Versailles rămâne doar „un castel unde regele merge des să se distreze la vânătoare”, spune legenda unei gravuri de Israël Silvestre. Pentru contemporani, Versailles în timpul lui Ludovic al XIII-lea „este doar o mică locuinţă a unui nobil cu o rentă de 10-12 mii de livre”. Jacques Gomboust, care realizează un plan mare al tuturor locuinţelor regale, îi consacră acestui Versailles doar o mică vinietă care încadrează, printre altele, frumosul castel de la Vincennes, adevărat donjon regal.

Ludovic al XIV-lea descoperă iubirea

Când Ludovic al XIV-lea descoperă iubirea, castelul de la Versailles este unul demodat, care te duce cu gândul la Piaţa Vosges a ilustrului său bunic Henric al IV-lea. Zidurile sunt din cărămidă roşie, ca ale reşedinţelor din piaţa cu pricina, unde s-a născut doamna de Sévigné şi unde lui Victor Hugo îi va plăcea să scrie biografia unei curtezane moarte în urma unui avort nefast: Marion Delorme¹⁵. Cornişele sunt din piatră albă. La fel şi ancadramentul uşilor şi ferestrelor. Pilaştrii de colţ sunt şi ei din calcar alb. Acoperişurile din ardezie albăstruie fac din acest mic castel prototipul arhitecturii numite „în trei culori”: acoperişuri albastre, piatră albă, cărămidă roşie. Albastru, alb, roşu. Ca un fel de premoniţie a tumultoaselor zile ale anului 1789…

Locul e calm şi senin, propice iubirii. Un sat liniştit în faţa castelului. Colinele şi pădurile împresoară castelul vechi al familiei Gondi, biserica Saint-Germain, la trei leghe, câmpia Saint-Cyr, viitorul domeniu educativ al doamnei de Maintenon, clopotniţele de la Villepreux, Fontenay, Bailly, pădurile din Marly şi de la Saint-Germain. Un liman de linişte şi pace. Un refugiu pentru odihnă, departe de coteriile de la Luvru şi de bârfele de la curte. Singurele inconveniente: „iazul duhnitor” şi celelalte ochiuri de apă şi mlaştini până la iazul de la Clagny, curând astupat, viitor domeniu al doamnei de Montespan. Saint-Cyr. Clagny. Iubirea are nevoie de apropiere ca să crească, să înflorească, să fie înţeleasă, să prindă cheag şi să fie împărtăşită. Îndepărtarea o ucide, fiind sinonimă cu absenţa şi frustrarea, cu dorinţa neostoită, cu plăcerile solitare.

Acolo, în acest mic castel neschimbat din 1636 până în 1661, Ludovic al XIV-lea, 23 de ani, o iubeşte pe Louise de la Vallière. Peisajul rural, pădurea, natura, îl ajută să uite ceasurile grele ale Frondei şi vacarmul făcut de poporul care dăduse buzna, în 1648, până în camera lui de copil de la Luvru.

Ludovic cunoaşte acest ţinut deoarece l-a descoperit la 13 ani, la pubertate, în ziua de 13 aprilie 1651. Îşi vizitează pentru prima dată domeniul de la Versailles şi descoperă locuri care îi vor deveni familiare: Saint-Cyr, Marly, Trianon, Noisy. „Nu ne vindecăm niciodată de copilărie” (Françoise Dolto). Zece ani mai târziu, Ludovic începe să-şi cunoască bine regatul, castelul Luvru expus participanţilor la Frondă, cel natal de la Saint-Germain-en-Laye, cel de la Vincennes, unde Mazarin creşte viţei pentru regele adolescent, dar şi cel de la Fontainebleau, din inima uneia dintre cele mai frumoase păduri ale regatului. Regele este peste tot la el acasă. Ludovic a vizitat provincia, a descoperit marea la Dieppe în 1647¹⁶. A revăzut-o mergând la Bordeaux în 1650. Apoi a fost la Dunkerque (1658), dar şi la Brouage (1659), Marsilia şi Toulon (1661). Regele a vizitat, i-a plăcut şi a admirat palatul cardinalului Mazarin, plin de picturi şi de opere de artă. I-a plăcut Richelieu, acel oraş datorat primului cardinal şi apărut în Touraine din neant şi din imaginaţia de arhitect a principalului ministru.

Louise-Françoise de La Baume Le Blanc (1644-1710), viitoare ducesă de La Vallière, este blondă, blândă, delicată şi îndrăgostită¹⁷. Are ceva din timiditatea domnişoarei de La Fayette, iubită cândva platonic de Ludovic al XIII-lea şi devenită maica Angélique, pioasa stareţă a mănăstirii călugăriţelor vizitandine din Chaillot! Hotărât lucru, nimic nu părea a o predestina pe această adolescentă să devină prima „amantă oficială” a tânărului suveran. Născută în Bourbonnais, provenind dintr-o familie bună din nobilimea de provincie, crescută la curtea lui Gaston, duce d’Orléans – mama ei fiind recăsătorită a treia oară cu primul majordom al prinţului –, Louise-Françoise este, la 17 ani (1661), „domnişoară de onoare a casei lui Henriette de Anglia”, soţia lui Monsieur, fratele regelui. Henriette (1644-1670) este frumoasă şi fragilă, zveltă, iar Ludovic al XIV-lea se arată atât de interesat de cumnata lui, încât curtea începe să clevetească şi mai mult că Monsieur e interesat numai de bărbaţi… „Miracolul de a-l înfierbânta pe acest prinţ nu era rezervat niciunei femei din lume” (Doamna de La Fayette, Histoire de Madame). Henriette este seducătoare: are o privire vioaie, o fizionomie plăcută, mult spirit, un accent englezesc foarte simpatic şi stăpâneşte arta conversaţiei. Ludovic are sentimente tandre faţă de Henriette, care pare gata să-i răspundă. Amândoi sunt „nespus de curtenitori şi născuţi cu înclinaţii spre galanterie”. Ca să abată bănuielile stârnite de tandreţea reală a sentimentelor lui faţă de Henriette, cochetă şi frivolă, Ludovic simulează o pasiune bruscă pentru o doamnă de companie a ei! Louise de La Vallière.

Acest joc e periculos! Deja Richelieu, ca să-l îndepărteze pe Ludovic al XIII-lea de frumoasa Marie de Hautefort, inventase tot felul de artificii, scoţându-i-o în cale pe cumintea domnişoară de La Fayette! Pentru domnişoara de La Vallière, care povesteşte după vreo 25 de ani cele întâmplate, „combinaţia” a început oarecum la fel. Nici ea nu este aleasă de rege, ci de cei care doresc să-l îndepărteze de tânăra şi prea frumoasa lui cumnată… Apropo de domnişoara de La Fayette, Montglat5* scrie prin anii 1630: „Tot vizitând-o şi văzând-o, [Ludovic al XIII-lea] a început să aibă o înclinaţie pentru ea şi această prietenie, devenind tot mai profundă, a făcut din ea o mare favorită”. În cazul domnişoarei de La Vallière, procedeul a avut un rezultat şi mai important.

Adolescenta este seducătoare, dar rebelă. De altfel, controlorul general al finanţelor, Fouquet, se interesează de ea. La 46 de ani, şeful bigoţilor este un seducător periculos cu o sumedenie de amante (îndeosebi marchiza de Plessis-Bellière), chiar dacă mai multe femei reuşesc să-i reziste (printre care şi doamna de Sévigné)! Asemenea ei, Louise nu-i cedează. Îl iubeşte în taină pe rege. Arde de dorinţă pentru el. Regele e tânăr, înalt (1,80 m), frumos, seducător, viril. Îi place să danseze. Excelează în acest domeniu. Vânătoarea şi femeile. „Nu se gândea decât să fie iubită de rege şi să-l iubească” şi i se oferă cu înflăcărare tânărului suveran, dezvirginat de mult timp de o prostituată bătrână şi căsătorit de un an (9 iunie 1660), sub fierbintele soare basc de la Saint-Jean-de-Luz, cu Maria-Tereza de Spania (1638-1683), care îi era de două ori verişoară primară.

Dezvirginat la 16 ani de o prostituată bătrână

Ludovic al XIV-lea a descoperit la 16 ani plăcerile sexului (dacă nu ale iubirii) graţie unei femei experimentate în vârstă de 40 de ani, cunoscută în istorie cu numele de „Cateau Chioara”.

Devenită baroană de Beauvais, Catherine-Henriette Bellier, fiica unui negustor de stofe (Martin Bellier), deţinea doar un singur atu, lubricitatea, dublată de complezenţa unui soţ prea puţin gelos. Acesta, Pierre Beauvais, el însuşi negustor de panglici la Paris, era îndeajuns de mândru de a fi soţul cameristei preferate a Anei de Austria ca să-i accepte rătăcirile, aceasta fiind un fel de infirmieră calificată, posesoare a unor coapse deja ospitaliere. Cateau (Catherine) excelează în introducerea clistirelor, foarte apreciate pe atunci.

După dezvirginarea lui Ludovic, Pierre Beauvais îşi vede domeniile ridicate la rang de baronie şi, din modest negustor de îmbrăcăminte, iată-l promovat „sfetnic al regelui”. Foarte repede, cuplul, copleşit de onoruri, construieşte palatul Beauvais pe strada Saint-Antoine (actuala stradă François Miron). De la balconul acestui palat asistă Ana de Austria la intrarea regelui în Paris, în ziua de 26 august 1660, însoţit de tânăra regină, Maria-Tereza de Spania, care, strălucire a cortegiului regal, îşi descoperă capitala, regatul şi „popoarele”.

Sunt toţi acolo, pe balconul „Chioarei”, şi aclamă cuplul regal: regina, Mazarin, deseori luat peste picior, căci poporul îl bănuieşte (pe nedrept) că ar fi amantul reginei-mamă, regina Angliei Henriette (sora răposatului Ludovic al XIII-lea), fiica ei, frumoasa Henriette de Anglia (viitoare Madame şi curând îndrăgostită de rege, cumnatul ei), vicontele de Turenne, Louise de La Vallière şi baroana de Beauvais, confidenta reginei-mamă, pe care Ludovic o va proteja până la moartea ei, survenită la 76 de ani, în 1689, dovadă că-l dezvirginase bine şi că această amintire sexuală fusese mai curând plăcută…

Trebuie spus că această Cateau era o femeie cu multă experienţă, dacă e să-i dăm crezare lui Saint-Simon, care o caracterizează astfel: „Fiinţă cu mult spirit, foarte intrigantă, foarte îndrăzneaţă, care a acaparat-o pe regina-mamă şi care era mai mult decât galantă”. Obişnuită cu „mărimile”, Cateau – totuşi foarte urâtă şi chioară, dacă e să luăm în considerare mascaronul feminin de la palatul Beauvais, ce o reprezenta ştirbă şi cu buze groase – era o femeie expertă, cu mulţi amanţi, printre care şi monseniorul arhiepiscop de Sens.

Aleasă de Ana de Austria ca să-l iniţieze pe Ludovic în plăcerile trupeşti, s-a străduit cu delectare când regele avea 14 ani şi a reuşit să-şi atingă scopul – în sfârşit! – când acesta a împlinit 16, primind o pensie de 2 000 de livre, un castel şi o mulţime de alte privilegii, care sunt poate dovada neliniştilor reginei-mamă, preocupată ca fiul ei să nu semene cu Ludovic al XIII-lea, căsătorit în 1615 şi tată al lui Ludovic abia în 1638, deoarece era prea puţin înclinat spre femei în general şi spre sex în particular…

Maria-Tereza intră în Paris sub privirea lui Cateau Chioara. Maria-Tereza este naivă, copilăroasă, serioasă, supusă total, lipsită de spirit, cam grasă, cu faţa plină. Ochii ei mari şi albaştri, părul blond şi bogat, carnaţia, iubirea ei imensă pentru rege nu sunt de-ajuns ca să facă din ea o frumuseţe. Desigur, cu ocazia nunţii, regele „a părut foarte sensibil la farmecele tinerei regine” (doamna de Motteville¹⁸), dar, în pofida asiduităţii sale în patul reginei din primele luni de căsătorie, n-a putut să reziste mult timp pornirilor celor 23 de ani ai săi. Avea nevoie de alte femei ca să uite îmbrăţişările primelor amante, Olympe Mancini şi, mai ales, sora ei, Marie Mancini, nepoata lui Mazarin, mare iubire de tinereţe, Anne de Rohan-Chabot sau Catherine-Charlotte de Gramont. Obiceiul Mariei-Tereza, care consta în a bate din palme în fiecare dimineaţă la sculare ca să anunţe publicul că regele o „onorase” şi era foarte satisfăcută, a ajuns să-l plictisească repede pe tânărul suveran, care nu era prea încântat să se vadă aplaudat ca un armăsar sălbatic.

1* Joc de table (n.tr.).

2* Joc de bile (n.tr.).

3* Joc în care pionii, mutaţi în funcţie de rezultatul aruncării zarurilor, trebuie să acopere un parcurs de 63 de căsuţe. Asemănător cu vechiul „Piticot”.

4* Marocco (n.tr.).

5* François de Paule de Clermont, marchiz de Montglat (1620-1675), cunoscut mai ales pentru Memoriile lui (n.tr.).

Note

Introducere

1. Prim-grădinar al lui Gaston, duce d’Orléans, André Le Nôtre (1613-1700) se trage dintr-un neam de grădinari de la Tuileries aflaţi în serviciul regelui din secolul al XVI-lea. „Prim-grădinar al regelui la Tuileries” după tatăl lui, „desenator de plantaţii şi de răzoare de flori”, el a lucrat pentru Fouquet la Vaux. Ludovic al XIV-lea l-a folosit la Versailles din 1662 (primul parc a fost acolo Parcul Iubirii), în timp ce era angajat de familia Condé la Chantilly. A lucrat şi la Saint-Cloud (1665) pentru ducele d’Orléans, la Sceaux pentru Colbert (1670-1677), la Clagny pentru doamna de Montespan (1674), la Saint-Germain (1669-1672) şi la Trianon (1672-1688) pentru rege, care l-a înnobilat în 1681. Ludovic al XIV-lea îl privea ca pe un prieten. S-a căsătorit în 1640 cu Françoise Langlois: soţii au supravieţuit celor trei copii ai lor şi au sărbătorit 60 de ani de căsnicie.

1

Primele idile de la Versailles

1. Charles Perrault (1628-1703), scriitor, s-a bucurat de mecenatul regal. Prim-secretar la Construcţii (1668), l-a secondat pe Colbert, pe atunci controlor general la Construcţii (1664), şi a supravegheat marile şantiere (Luvru, Tuileries şi, bineînţeles, Versailles). El controla cheltuielile şi executarea corectă a lucrărilor de construcţie. A fost destituit la moartea protectorului său, Colbert, de Louvois, rivalul şi succesorul defunctului.

2. Louis de Rouvroy, duce de Saint-Simon (1675-1755), important memorialist, născut la Paris, a fost botezat la Versailles în 1677. A fost finul lui Ludovic al XIV-lea şi al reginei Maria-Tereza. Căsătorit, a locuit la Versailles în condiţii relativ precare şi s-a numărat deseori printre cei care îl însoţeau pe rege la castelul din Marly, împreună cu soţia lui, fiind un dansator neîntrecut. La sfârşitul domniei lui Ludovic al XIV-lea, a ocupat un apartament splendid în castelul Versailles, după ce soţia sa a fost numită doamnă de onoare a ducesei de Berry (soţia nepotului regelui şi fiica viitorului Regent, în 1715). Cea mai mare parte a vieţii şi-a petrecut-o însă la Paris şi a murit în locuinţa lui de pe strada Grenelle.

3. Vezi lucrarea noastră Colbert. La politique du bon sens, Payot, Paris, reeditată în Petite Bibliothèque Payot, 2003, 2005, 2013.

4. Ana de Austria, născută în 1601, a murit la Luvru în ziua de 20 ianuarie 1666. Regina-mamă a frecventat castelul Versailles doar în perioada lui de început, a serbărilor Plăcerilor fermecate (1664). Ea îl însoţise totuşi acolo pe Ludovic al XIII-lea în 1628.

5. Jurnalul doctorului Héroard, publicat de Pierre Chaunu şi Madeleine Foisil, Fayard, Paris, 1989.

6. Vezi L’Hermite en province ou Observations sur les moeurs et les usages français au commencement du XIXe siècle, tomul I, ed. 1812. Statuia frumoasei Fleurette (adolescentă de 14 ani) a fost realizată în 1896 de Daniel Compagne într-o grotă din parcul Garenne, la Nérac, lângă fântâna Garenne unde Berbantul (Henric al IV-lea) ar fi avut prima experienţă amoroasă. Înnebunită de iubire, ea s-ar fi sinucis după ce l-ar fi revăzut pe Henric al IV-lea la braţul domnişoarei d’Ayelle.

7. Fleurette ar fi prenumele acelei fete, prima amantă a Bearnezului, fiică a grădinarului de la castel. Prenumele „Floarea” există şi îl găsim deseori în Peninsula Italică şi în Corsica de azi, frecvent sub forma feminină „Fiora” şi, mai rar, şi sub forma masculină „Fiore”. Vezi Michel Vergé-Franceschi, Le Cap Corse, Généalogies et destins, ed. A. Piazzola, Ajaccio, 2005 pentru numeroasele „Fiora” corsicane.

8. Familie florentină care se trage din bancherul Antonio Gondi, stabilit la Lyon. Méraude de Gondi (soţia lui Rousselet de Châteaurenault) i-ar fi recomandat Caterinei de Medici un mijloc eficient de a rămâne însărcinată, în pofida unei malformaţii genitale a lui Henric al II-lea. Deoarece procedeul a reuşit, familia Gondi a fost copleşită cu onoruri, averi, demnităţi şi funcţii. Această familie i-a dat pe cardinalul de Retz, pe mareşalul de Retz, cinci generali ai galerelor la Marsilia din tată în fiu şi pe primul arhiepiscop al Parisului, în 1622. Vezi Michel Vergé-Franceschi, Les Officiers généraux de la Marine royale, teză de doctorat în Litere, Librairie de l’Inde, Paris, 1990, nota Rousselet de Châteaurenault.

9. Louis-François du Bouchet, marchiz de Sourches (1639-1716), memorialist. Memoriile sale sunt esenţiale pentru cunoaşterea vieţii la curte în timpul domniei lui Ludovic al XIV-lea din 25 septembrie 1681 până la 31 decembrie 1712. „Foarte bătrân (72 de ani), foarte ameninţătoare ruină”, scrie Saint-Simon, a încetat brusc scrierea Memoriilor în ziua aceea.

10. Jacques Levron, La Vie quotidienne à la cour de Versailles, Hachette, Paris, 1965.

11. Louise-Angélique Motier de La Fayette (cca 1616-1665). Prietenă a regelui, a devenit călugăriţă vizitandină. Brunetă, frumoasă, uşor timidă, blândă, supusă, pioasă şi castă, ne duce puţin cu gândul la viitoarea domnişoară de La Vallière. Domnişoară de onoare a Anei de Austria, verişoară a regelui după mamă (născută Bourbon-Busset), s-a refugiat la 21 de ani, în 1637, la mănăstirea Visitation Sainte-Marie de pe strada Saint-Antoine. A murit stareţă a mănăstirii vizitandinelor din Chaillot, sub numele de maica Angélique.

12. Jean-François de Gondi (1584-1654), arhiepiscop al Parisului. Unchiul său, cardinalul Pierre de Gondi (1532-1616), a fost episcop de Paris. Şi fratele cel mare, Henri de Gondi (1572-1622), primul cardinal de Retz, fusese tot episcop de Paris, deoarece Parisul a devenit arhiepiscopie abia în 1622. Acest Jean-François este unchiul celuilalt Jean-François-Paul de Gondi (1613-1679), şi el arhiepiscop al Parisului şi al doilea cardinal de Retz.

13. Inventar publicat de E. Couard în Revue de l’histoire de Versailles, 1906.

14. François Sublet des Noyers (1588-1645), administrator general al Clădirilor Franţei (1638), printre multe alte funcţii. În această calitate, conduce lucrările la locuinţele regale, îndeosebi la Luvru. Este şi căpitan al castelului Fontainebleau (1637).

15. Pentru Marion Delorme, alias de L’Orme, vezi lucrarea noastră Ninon de L’Enclos, une libertine au Grand Siècle, Payot, Paris, 2014.

16. Vezi Michel Vergé-Franceschi, Chronique maritime de la France d’Ancien Régime, SEDES, Paris, 1998.

17. Louise de La Vallière este descrisă în general ca blândă şi delicată. Abatele Sébastien Locatelli contrazice complet această imagine în 1665. El îi face portretul unei tinere sportive de nivel foarte înalt, foarte pricepută la călărie şi la vânătoare: „Dintre vânătorii de profesie, scrie el, nimeni nu ştie să mânuiască ţepuşa, să tragă cu pistolul şi să călărească mai bine decât ea. Am văzut-o odată la Tuileries, adică în grădina regelui la Paris, călărind fără şa un cal barb, sărind în picioare pe spatele lui în timp ce alerga şi aşezându-se la loc de mai multe ori, ajutându-se numai de un şnur de mătase trecut prin gura calului în loc de frâu… Nimeni, oricât de priceput călăreţ ar fi, n-a mai văzut făcându-se aşa ceva”. De ce? Pentru că „a avut profesor un maur, grăjdar al regelui, şi l-am văzut, zice el, de mai multe pe ori acest maur făcând figura despre care vorbesc”. Louise este aşadar o tînără musculoasă, suplă fizic şi mult mai puţin delicată decât se pretinde deseori. Zvelteţea, flexibilitatea, sânii mici o fac să fie o femeie destul de sportivă ca să poată realiza acest gen de performanţă, pe lângă mânuirea ţepuşei la vânătoare! Călare, la galop, „unui bărbat îi este imposibil să gonească mai repede”, îi scrie ducele d’Enghien reginei Poloniei în ziua de 18 septembrie 1665.

18. Françoise Bertaud, doamnă de Motteville (1621?-1689), memorialistă. Căsătorită la 18 ani cu bătrânul preşedinte al Curţii de Conturi din Rouen, Nicolas Langlois de Motteville, devine văduvă la 20 de ani. Cameristă a Anei de Austria (1643), rămâne lângă regină până la moartea acesteia în 1666. Va fi în relaţii strânse cu sora sa, Madeleine Bertaud, stareţa mănăstirii de vizitandine din Chaillot. Memoriile sale sunt o mină de informaţii şi au fost publicate pentru prima dată la Amsterdam în 1723.