Brooke Davis, Lost & Found

Copyright © Brooke Davis, 2014

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5738-4

ISBN PDF: 978-973-46-5739-1

ISBN print: 978-973-46-4799-6

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Părinţilor mei

Nu ştiu cum altfel să vă mulţumesc pentru că m-aţi făcut ceea ce sunt.

partea întâi

millie bird

Căţelul lui Millie, Rambo, a fost Prima ei Chestie Moartă. L-a găsit pe marginea drumului într-o dimineaţă cu cer jos şi apăsător; fuioare de ceaţă îi înconjurau trupul strivit ca o armată de fantome. Avea ochii larg deschişi şi botul căscat, parcă gata să latre. Piciorul stâng din spate era întins într-o poziţie ciudată. Ceaţa s-a ridicat, norii s-au adunat în înaltul cerului şi ea s-a întrebat dacă nu cumva Rambo se transformă în ploaie.

Abia când a ajuns acasă cu el în ghiozdan a găsit mama ei de cuviinţă să-i explice cum merg lucrurile pe lume.

— S-a dus într-un loc mai bun, a strigat ea către Millie în timp ce dădea cu aspiratorul prin sufragerie.

— Un loc mai bun?

— Cum? Da, dragă, în Rai, nu ştii ce-i asta? Nu vă învaţă nimic la nenorocita aia de şcoală? Ridică picioarele! În Raiul Căţeilor, unde primesc întruna biscuiţi pentru căţei şi se pot răhăţi oriunde au chef. Gata, picioarele jos. Picioarele jos, am spus! Şi se răhăţesc biscuiţi, înţelegi, nu fac altceva decât să se răhăţească şi să mănânce biscuiţi şi să alerge de colo colo şi să înfulece rahatul altor căţei. Care e făcut tot din biscuiţi.

Millie a stat puţin pe gânduri.

— Păi şi atunci de ce mai pierd vremea pe-aici?

— Cum? A, pentru că, ştii, trebuie să-şi câştige acest drept. Trebuie să stea aici până obţin numărul necesar de voturi ca să treacă într-un loc mai bun. E ca un fel de Supravieţuitorii pentru căţei.

— Deci Rambo e acum pe altă planetă?

— Ăăă, da. Cam aşa ceva. Adică – tu n-ai auzit niciodată de Rai? Dumnezeu care stă în nori şi diavolul sub pământ şi toate astea?

— Pot să mă duc şi eu pe planeta lui Rambo?

Maică-sa a oprit aspiratorul şi a privit-o în ochi.

— Numai dacă ai o navă spaţială. Ai navă spaţială?

Millie a lăsat ochii în jos.

— Nu.

— În cazul ăsta, nu poţi să te duci pe planeta lui Rambo.

Câteva zile mai târziu, Millie a descoperit că Rambo nu era pe altă planetă, ci în curtea din spate, îngropat cam de mântuială sub un exemplar din Sunday Times. A ridicat cu grijă ziarul şi l-a văzut pe Rambo, dar nu-chiar-Rambo; un Rambo scofâlcit, ros de viermi, putrezind. Şi apoi s-a strecurat afară în fiecare noapte, ca să fie cu el în timp ce trupul lui se transforma din ceva în nimic.

Bătrânul care traversa strada a fost A Doua Chestie Moartă. După ce l-a lovit maşina, Millie l-a urmărit zburând prin aer şi i s-a părut că-l vede zâmbind. Pălăria lui a aterizat în vârful indicatorului cu „Cedează trecerea“, iar bastonul a făcut o piruetă în jurul stâlpului de iluminat. Apoi corpul a căzut bufnind pe marginea trotuarului. Millie şi-a croit drum printre picioare şi exclamaţii şi a îngenuncheat lângă el. L-a privit adânc în ochi. El i-a întors privirea cu neclintirea unei ilustraţii. Fetiţa şi-a trecut degetele peste ridurile lui şi s-a întrebat la ce-i folosea fiecare.

Apoi cineva a ridicat-o şi i-a spus să nu se uite, pentru că e doar un copil. Mergând spre casă pe drumul mai lung, Millie s-a gândit că era momentul să-l întrebe pe tatăl ei despre Raiul Oamenilor.

— Vezi tu, Aşchiuţă, există Rai şi există Iad. Iadul este locul în care sunt trimişi oamenii răi: criminalii, escrocii şi poliţiştii care dau amenzi de parcare. Iar în Rai se duc cei buni, ca tine şi ca mine şi ca blonda aceea drăguţă de la Masterchef.

— Şi ce se întâmplă după ce ajungi acolo?

— Păi, în Rai stai cu Dumnezeu şi cu Jimi Hendrix şi mănânci gogoşi oricând ai chef. Iar în Iad trebuie să, ăăă, dansezi Macarena. Pe vecie. Pe varianta mixată.

— Dar unde te duci dacă eşti şi bun, şi rău?

— Cum? Habar n-am. La Ikea?

— Mă ajuţi să-mi fac o navă spaţială?

— Stai un pic, Aşchiuţă. Putem termina de vorbit la următoarea pauză publicitară?

Curând, Millie a observat că totul în jurul ei avea un sfârşit. Gândacii şi portocalele şi brazii de Crăciun şi casele şi cutiile de scrisori şi călătoriile cu trenul şi cariocile şi bătrânii şi tinerii şi cei între două vârste. N-avea de unde să ştie că după ce va trece în Caietul ei cu Chestii Moarte douăzeci şi şapte de creaturi diferite – printre care un Păianjen, o Pasăre, pe Bunica şi pe Gertrude, pisica vecinilor – tatăl ei va ajunge şi el o Chestie Moartă. Că în dreptul numărului douăzeci şi opt va scrie, cu litere atât de mari încât ocupau o pagină dublă, TATI. Că o vreme nu va şti ce altceva să facă decât să se uite la literele acelea până nu le mai înţelegea sensul. Că va face asta la lumina lanternei, în holul care ducea spre dormitorul părinţilor ei, ascultând cum maică-sa se preface că doarme.

prima zi de aşteptare

Când jucau „Uneşte punctele“, Millie era întotdeauna Punctul Unu, maică-sa Punctul Doi, iar tatăl ei Punctul Trei. Linia pornea chiar din mijlocul Punctului Unu, se încolăcea în jurul Punctelor Doi şi Trei – care de obicei se uitau la televizor – şi revenea, formând un triunghi. Millie alerga prin casă, cu părul roşcat fluturând, iar triunghiul dintre ei se rotea în jurul mobilelor. Când maică-sa zicea „Termină odată, Millicent!“, triunghiul devenea un dinozaur ameninţător. Când tatăl ei îi spunea „Vino şi aşază-te lângă mine, Aşchiuţă“, liniile triunghiului se curbau şi alcătuiau o inimă mare, bătând. „Tic-tac. Tic-tac“, şoptea Millie, ţopăind în ritmul ei inegal. Apoi se cuibărea pe canapea, între Punctul Doi şi Punctul Trei. Punctul Trei lua Punctul Unu de mână şi îi făcea cu ochiul. Imaginile mişcătoare de la televizor îi luminau intermitent faţa. „Tic-tac. Tic-tac. Tic-tac.“

—

În Prima Zi de Aşteptare, Millie stă exact acolo unde îi arată maică-sa. Lângă Lenjerie Femei Talii Mari, în faţa manechinului cu cămaşă hawaiiană.

— Vin imediat, zice maică-sa.

Iar Millie o crede.

Punctul Doi poartă pantofii aurii care îi fac paşii să semene cu nişte explozii. Se îndreaptă spre raionul de parfumuri – Buuum! –, trece de confecţii bărbaţi – Bu-bum! – şi dispare: Puf! Linia dintre Punctul Unu şi Punctul Doi se lungeşte, se întinde, iar Millie o vede subţiindu-se până când nu mai e decât o urmă infimă în aer.

Tic-tac. Tic-tac. Tic-tac.

De acum înainte, Millie va purta în minte această imagine a mamei ei devenind tot mai mică pe măsură ce se îndepărtează, o imagine care îi va apărea în faţa ochilor în diverse momente ale vieţii. Când personaje din filme zic „Vin imediat“. Când, pe la patruzeci de ani, îşi priveşte mâinile şi nu le mai recunoaşte. Când o frământă o întrebare stupidă şi n-are cui să i-o spună. Când plânge. Când râde. Când nădăjduieşte ceva. De fiecare dată când va vedea soarele dispărând în ocean va simţi cum o cuprinde panica şi nu va şti de ce. Uşile automate ale centrelor comerciale îi vor provoca întotdeauna o senzaţie de nelinişte. Când un băiat o va atinge pentru prima oară cu adevărat, şi-l va imagina dispărând la orizont, la o distanţă infinită de ea.

Dar deocamdată nu ştie nimic din toate astea.

Ceea ce ştie în clipa asta este că o dor picioarele de atâta stat. Îşi dă jos rucsacul şi se strecoară sub stativul cu Lenjerie Femei Talii Mari. Maică-sa i-a spus că există femei care nu-şi pot vedea părţile intime pentru că mănâncă găleţi întregi de pui prăjit. Poate că lenjeria asta e făcută pentru ele. Millie n-a văzut niciodată pui prăjiţi în găleţi.

— Dar sper să văd, spune ea cu voce tare. Într-o bună zi.

E plăcut aici, sub stativul cu lenjerie uriaşă. Sutienele şi chiloţii atârnă în jurul ei, atât de jos încât are capul îngropat în ele. Deschide rucsacul şi scoate una dintre cutiile cu suc pe care i le-a pregătit mama ei. Suge din ea cu paiul. Prin spaţiile dintre piesele de lenjerie vede picioare deplasându-se. Unele cu ţintă, altele fără, unele dansând, altele ţopăind, mergând târşâit sau scârţâind la fiecare pas. Picioare mici, picioare mari, picioare aşa şi-aşa. Tenişi, pantofi cu toc, sandale. Pantofi roşii, negri, verzi. Dar nu pantofi aurii. Nu paşi ca nişte explozii.

O pereche de cizme de cauciuc albastru-deschis trece agale pe lângă ea. Millie se uită în jos la propriile cizme.

— Ştiu că sunteţi invidioase, le spune ea. Dar trebuie să stăm aici. Aşa a zis mama.

Îşi întinde gâtul să privească cizmele de cauciuc care se îndepărtează săltând de-a lungul culoarului dintre rafturi şi dispar în raionul de jucării.

— Bine, gata, zice Millie.

Scoate din rucsac Caietul cu Chestii Moarte, rupe o foaie, scrie pe ea „Pentru mami: Vin imediat“, o îndoaie la mijloc şi o pune în picioare pe podea, exact în locul în care îi arătase mama ei că trebuie să stea.

După care îşi duce cizmele de cauciuc la plimbare. Urcă şi coboară pe scările rulante, mai întâi încet, apoi sărind, ţopăind şi făcând cu mâna ca regina. Stând în capul scărilor, se uită cum acestea se înghit unele pe altele.

— Ce se întâmplă dacă una nu se bagă la cutie atunci când îi vine rândul? le întreabă ea pe cizme.

Îşi imaginează treptele revărsându-se peste scheletul scării rulante şi pe culoarele dintre rafturi. Încearcă să schimbe câte o privire cu fiecare persoană care trece pe lângă ea şi, de câte ori reuşeşte, aerul joacă în faţa ei ca imaginile din filmele vechi la care se uită maică-sa. Se joacă de-a v-aţi ascunselea cu un băiat care habar n-are că e prins în joc. Când Millie îi spune că l-a văzut, el o întreabă de ce părul ei e aşa şi desenează spirale în aer cu degetul arătător.

— Este corpul de balet, spune ea. Noaptea se dau jos şi dansează pentru mine.

— Paf, zice el şi izbeşte o păpuşă Barbie de o figurină Transformer, scoţând în acelaşi timp un zgomot ca o explozie umedă. Nu-i adevărat.

Millie stă pe podea în holul dintre cabinele femeilor.

— Ştiu de unde puteţi cumpăra lenjerie, îi spune ea unei doamne care se învârte în faţa oglinzii de parcă ar vrea să se înşurubeze în pământ.

— Nu te supăra, dar tu cine eşti? o întreabă doamna.

Millie ridică din umeri. Alte două doamne vorbesc în spatele uşii închise a unei cabine. Millie le vede picioarele în spaţiul dintre marginea uşii şi podea. O pereche de picioare goale şi una de cizme de pâslă cu sclipici. „Să nu mă înţelegi greşit“, par să spună cizmele de pâslă. „Dar chiar ţi se pare că nuanţa asta de corai te avantajează?“. Picioarele goale strâng din degete. „Am crezut că e roz“, au aerul că răspund.

Millie aşteaptă la un loc cu bărbaţii care fac şi ei acelaşi lucru, aşezaţi pe scaune în apropierea cabinelor de probă; le aşteaptă pe femei, aruncând priviri furişe din spatele genţilor şi plaselor de cumpărături, ca nişte animale înspăimântate. Pereţii din jur sunt plini de postere uriaşe cu fete în sutien şi chiloţi, care râd şi se îmbrăţişează unele pe altele. Bărbaţii care aşteaptă trag cu ochiul la ele. Lui Millie îi vine ideea că lenjeria uriaşă ar putea fi pentru fetele astea uriaşe.

Se aşază pe scaun lângă un bărbat cu chelie care îşi roade unghiile.

— Ai văzut vreodată pui prăjit la găleată? îl întreabă ea.

El îşi pune mâna pe genunchi şi se uită la Millie cu coada ochiului.

— O aştept pe nevastă-mea, fetiţo, zice el.

Millie stă sub uscătoarele de mâini de la toaletă, pentru că îi place să simtă curentul de aer trecându-i prin păr ca atunci când scoate capul pe geamul maşinii care goneşte pe autostradă sau ca lui Superman când zboară în jurul Pământului. De unde ştie uscătorul de mâini să pornească imediat ce întinzi mâinile spre el? Asta e ceva uimitor, dar femeile de la toaletă nici nu bagă de seamă, ci se privesc în oglindă cuprinse de panică, încercând să-şi dea seama ce defect trebuie corectat înainte să-l observe şi alţii.

Ascunsă după plantele verzi care mărginesc cafeneaua din centrul comercial, Millie se uită la aburii care se ridică din ceşti. Domnul care seamănă cu Moş Crăciun şi doamna cu obraji foarte-foarte roşii se apleacă unul spre altul peste masă. Nu-şi spun nimic, dar aburii cafelelor se sărută, dansează şi se înalţă în jurul capetelor lor. Un alt bărbat mănâncă fără să arunce nici măcar o privire către nevastă-sa, în timp ce aburul cafelei lui desenează forme minunate în aer. Millie n-a văzut niciodată asemenea forme. Oare câte or fi în total? Femeia cu copiii care ţipă întruna are în faţă o cafea ce respiră adânc, scoţând suspine lungi, obosite.

Într-un colţ stă un bărbat cu faţa ca o scoarţă de copac. Poartă bretele roşii şi costum violet şi îşi ţine cana cu ambele mâini, de parcă ar împiedica-o să-şi ia zborul. O muscă se aşază pe planta din faţa lui Millie.

— Cum ar fi dacă toate lucrurile ar putea zbura? şopteşte fetiţa către cizme, privind cum musca se mută de pe o frunză pe alta. Cina ţi-ar zbura direct în gură şi cerul ar fi plin de copaci şi străzile şi-ar schimba locul, dar unora li s-ar face rău şi avioanele n-ar mai fi aşa de speciale.

Omul cu faţa de scoarţă suflă atât de tare în cafea, încât lichidul se varsă peste marginea ceştii şi aburul se despică în două. O parte e împinsă înainte, altă parte se înalţă spre tavan. Se uită lung la ceaşcă timp de câteva minute, apoi suflă din nou în ea.

Se ridică în picioare. Ca să facă asta, trebuie să se sprijine cu ambele mâini de masă şi să împingă cu toată forţa. Trece chiar pe lângă Millie, iar ea încearcă să-i prindă privirea, numai că bărbatul ţine ochii în pământ. Musca îl urmează, bâzâind în jurul lui. El întinde mâna şi se loveşte peste coapsă. Musca aterizează pe podea.

Millie se îndreaptă în patru labe spre muscă şi o ia în căuşul palmei. Duce mâna în dreptul ochilor, strânge pumnul şi, ridicându-se, se uită după bărbatul cu faţa de scoarţă care se îndepărtează încet de cafenea şi iese pe uşile principale.

Îşi găseşte rucsacul la locul lui, sub stativul cu Lenjerie Femei Talii Mari. Scoate din el Borcanul pentru Orice Eventualitate şi, ţinându-l între genunchi, deşurubează capacul şi pune musca înăuntru. Închide capacul la loc, apoi îşi ia Caietul cu Chestii Moarte şi cariocile. „Numărul 29“, scrie ea. „Muscă la centrul comercial.“ Pe dosul foii vede scris de-a-ndoaselea TATI cu litere mari. Ciocăneşte cu carioca în cizmele de cauciuc. Ridică borcanul în lumină. Prin crăpătura dintre piesele de lenjerie, manechinul o priveşte de pe cealaltă parte a culoarului dintre rafturi. Are o cămaşă albastru-deschis imprimată cu palmieri galbeni. Prin sticla borcanului ochii lui par imenşi, de parcă s-ar afla la doar câţiva centimetri de chipul lui Millie. Ea mută un umeraş aşa încât să nu-i mai vadă decât genunchii.

Cu borcanul în mână, Millie caută toată după-amiaza din priviri pantofii aurii. Iar când după-amiaza se face seară şi uşile sunt încuiate şi totul se cufundă în beznă – aerul, sunetele, pământul – e ca şi cum lumea întreagă s-ar fi închis. Millie îşi lipeşte faţa de vitrină şi, cu mâinile făcute căuş, se uită după oamenii care se îndreaptă spre maşinile lor împreună cu alţi oameni, cu soţi şi soţii şi iubite şi iubiţi şi copii şi bunici şi fiice şi taţi şi mame. Iar apoi dispar cu toţii, unul câte unul, până când parcarea rămâne atât de goală încât pe Millie o dor ochii. Se strecoară înapoi sub stativul cu Lenjerie Femei Talii Mari şi scoate din rucsac un sendviş. În timp ce mănâncă, se uită la manechin printre haine. El îi întoarce privirea.

— Salutare, şopteşte Millie.

În afară de asta, nu se mai aude nimic altceva decât zumzetul slab al neoanelor din vitrine.

a doua zi de aşteptare

Pe vremuri, Millie credea că oriunde ai adormi te trezeşti întotdeauna în patul tău. I se întâmplase să adoarmă la masă, pe podeaua vecinilor, la cinematograf, şi de fiecare dată se trezise sub plapuma ei, cu ochii la tavanul propriei camere. Dar într-o noapte s-a trezit în timp ce era dusă în braţe de la maşină în casă. Printre pleoapele întredeschise l-a văzut pe tatăl ei.

— Deci tu făceai asta, a şoptit ea cu faţa îngropată în umărul lui.

—

În A Doua Zi de Aşteptare, pe Millie o trezeşte ţăcănitul unor tocuri care se apropie de ea. În timpul nopţii se întinsese cât era de lungă, iar acum picioarele îi ies de sub stativul cu haine. Îşi strânge genunchii la piept, îi înconjoară cu braţele, îşi ţine respiraţia şi vede tocurile trecând pe lângă ea. „Ţac-ţac, ţac-ţac, ţac-ţac.“ Pantofii sunt negri şi strălucitori, iar din vârful lor se iţesc unghiile date cu ojă roşie, ca nişte buburuze care încearcă să se strecoare înăuntru.

De ce ar lăsa-o mama ei toată noaptea sub stativul cu lenjerie?

Millie se ţine de burtă şi se uită cu fereală printre haine. Ştie de ce ar fi putut mama ei s-o lase acolo, dar nu vrea să se gândească la asta, aşa că nu se gândeşte. Manechinul o priveşte în continuare. Ea îi face cu mâna. Încetişor, cu degetele curbându-se unul după altul până se strâng toate în pumn. Încă nu e sigură că vrea să fie prietenă cu el. Îşi pune cizmele de cauciuc, iese de sub stativul cu lenjerie şi se uită în sus spre biletul pe care l-a prins de haine cu o seară înainte.

„Aici mami.“

Îl desprinde, îl împătureşte şi-l bagă în rucsac. Bărbatul cu faţa ca o scoarţă de copac se apropie de ea. Târşâindu-şi picioarele, străbate culoarul în drum spre cafenea. Millie se ia după el şi îl urmăreşte din spatele ghivecelor cu plante decorative. El se aşază greoi pe scaun şi se uită la ceaşcă. Millie se duce la el şi îşi pune mâna peste a lui.

— Ai văzut vreodată pui prăjit la găleată? întreabă ea.

Bărbatul se uită la mâna fetiţei, apoi în sus, spre ea.

— Da, răspunde el, trăgându-şi mâna şi bătând darabana în masă.

— Şi? continuă Millie, aşezându-se pe scaunul din faţa lui. Cum e?

— Exact aşa cum spune şi numele, zice el.

Millie îşi muşcă buza de jos.

— Ai cunoscut mulţi oameni care au murit? întreabă ea.

— Pe toţi, răspunde el uitându-se în cafea.

— Pe toţi?

— Da. Dar tu ai cunoscut? întreabă el, bătând mai departe în masă.

— Da. Douăzeci şi nouă de Chestii Moarte, spune Millie.

— E mult.

— Mda.

Bătrânul se apleacă înspre Millie.

— Câţi ani ai? o întreabă.

Fetiţa îşi încrucişează braţele la piept.

— Dar tu câţi ani ai?

— Eu am întrebat primul.

— Hai să spunem amândoi odată.

— Optzeci şi şapte.

— Şapte.

El se lasă pe spate.

— Şapte?

Millie dă din cap.

— Şapte şi jumătate. Aproape opt, de fapt.

— Eşti mică.

— Tu eşti moş.

Gropiţele din obrajii lui revin la viaţă.

— Cizmele tale au aceeaşi culoare cu bretelele mele, zice şi bate cu degetele în bretele.

— Ba bretelele tale au aceeaşi culoare cu cizmele mele.

Millie se uită la mâinile lui.

— De ce baţi aşa din degete când vorbeşti?

— Nu bat, răspunde el mişcându-şi degetele. Tastez.

— Ce tastezi?

— Tot ce spun.

— Tot ce spui?

— Tot ce spun.

— Şi ce spun eu?

— Nu, asta nu.

— Nu mănânci? întreabă Millie arătând spre brioşa de pe masă.

El împinge farfuria spre ea.

Millie îşi îndeasă brioşa în gură.

— De ce nu-ţi bei cafeaua? întreabă ea cu gura plină, împingând ceaşca mai aproape de el.

— Nu-mi trebuie, zice el şi o dă deoparte.

Millie cuprinde ceaşca în amândouă mâinile şi se apleacă peste ea, simţind cum aburul îi ajunge sub bărbie.

— Atunci de ce-ai mai cumpărat-o?

— Îmi place să am ceva pe care să pun mâna.

Millie zâmbeşte.

— Aha.

Îşi sprijină tălpile pe marginea scaunului şi pune bărbia pe genunchi. Pe masă sunt înşirate mai multe pătrăţele de plastic, mari cam cât buricele degetelor ei.

— Ce-s astea?

Bătrânul ridică din umeri.

— Nu ştii?

El ridică iarăşi din umeri.

Millie se apleacă spre masă.

— Sunt taste de computer, spune ea. Ca la tastaturile noastre de la şcoală.

Îşi încrucişează braţele la piept.

— Numai că astea nu sunt prinse de tastatură.

— Aşa e, spune bătrânul.

— Deci până la urmă ştii ce sunt, zice ea.

— Sunt cratime. De la mai multe tastaturi.

Aplecându-se în scaun, o întreabă:

— Ştii ce-i aceea o cratimă?

— Poate că ştiu.

— E o liniuţă pe care o pui între două cuvinte ca să faci din ele un singur cuvânt.

— Cum ar fi?

— Cum ar fi…

El se gândeşte la un exemplu.

— Vesel-trist? întreabă Millie.

— Nu chiar.

— Foame-somn?

— Nu, zice el. De exemplu, vrând-nevrând. Sau albastru-deschis.

— Dar vesel-trist nu.

— Nu.

— Nici foame-somn.

— Nici.

— De ce ai atât de multe?

Sunt o sumedenie de taste pe masă, aliniate unele lângă altele într-un şir lung, drept.

— Fac colecţie.

— De ce?

— Orice om trebuie să colecţioneze ceva.

Millie se gândeşte la Caietul ei cu Chestii Moarte.

— Eu colecţionez Chestii Moarte, spune ea.

Bătrânul încuviinţează din cap.

Millie se uită ţintă în ochii lui în timp ce întinde încetişor arătătorul şi mută o tastă. Aceasta stă acum deasupra celorlalte din şir, înclinată pe-o parte, ca şi cum s-ar pregăti să facă o tumbă. Bătrânul cu faţa de scoarţă nu se clinteşte.

— Cratima se pune şi între cifre, spune Millie. Nu doar între cuvinte.

Apoi împinge altă tastă, care alunecă pe masă şi se opreşte chiar la margine. Bătrânul îşi ţine respiraţia şi o urmăreşte cum se clatină, apoi îi cade în poală.

— Termină, spune el punând-o la loc.

— De unde le ai?

— Le-am împrumutat.

— De la cine? întreabă ea cu ochii pe buzunarul bătrânului, din care se iţeşte mânerul unei şurubelniţe.

El acoperă şurubelniţa cu mâna, ascunzând-o de privirea fetiţei.

— Nimeni nu suspectează un moşneag, spune el cu un zâmbet abia schiţat. Suntem cumva invizibili.

— Cum te cheamă?

— Karl Dactilograful „Orb“. Dar pe tine?

— Doar Millie.

— Şi unde e mama ta, Doar Millie?

— Vine imediat. Poartă pantofi aurii.

Când spune „pantofi aurii“, Millie simte cum linia care o uneşte cu Punctul Doi se întinde şi-şi duce mâna la burtă. Se foieşte pe scaun, apoi pune borcanul cu musca pe masă.

— Ieri ai făcut şi tu o Chestie Moartă.

Karl ia borcanul şi-l priveşte cu atenţie.

— Serios? întreabă el, bătând cu degetele în sticla groasă.

Millie dă din cap.

— O să-i fac o slujbă funerară.

—

Prima slujbă funerară organizată de Millie a fost pentru un păianjen pe care tatăl ei îl strivise cu pantoful. Maică-sa sărise de pe un picior pe altul, zicând:

— Harry, dacă nu omori păianjenul ăla, te omor eu pe tine.

Iar tatăl ei se ridicase de pe scaun, îşi scosese pantoful şi-l izbise de perete.

O dată.

De două ori.

De trei ori.

De patru ori.

Păianjenul a alunecat de-a lungul peretelui şi a căzut pe podea. Tatăl ei l-a apucat de un picior, l-a aruncat pe uşă afară şi s-a aşezat din nou în faţa televizorului. Din partea opusă a camerei, i-a făcut cu ochiul lui Millie. Ea n-a fost în stare să-i răspundă la fel.

Înainte de-a spune ceva, l-a lăsat pe tatăl ei să urmărească trei emisiuni întregi.

— Putem să facem o slujbă pentru păianjen? a întrebat în timp ce se derula genericul. Aşa cum a fost la bunica.

— Slujbele sunt pentru oameni, Mills, i-a răspuns tatăl ei, schimbând canalele. Şi, eventual, pentru câini.

— Pentru cai nu?

— Şi pentru cai, a zis el, în timp ce un jucător de crichet încerca să convingă telespectatorii să cumpere o marcă anume de vitamine.

— Pentru pisici?

— Da.

— Şerpi?

— Nu.

— De ce?

— De-aia.

Pe ecran, o maşină mergea pe un drum cu serpentine, printr-un minunat peisaj montan. Pasagerii, o familie, îşi zâmbeau. Cu toţii aveau dinţi albi şi strălucitori.

— Pentru copaci?

— Nu.

— De ce?

— De-aia.

— Pentru miriapode? Planete? Frigidere?

— Millie! a strigat el. Doar pentru oameni. Poate şi pentru animale de companie. Atât.

— Dar de ce?

— Pentru că altfel ar avea loc înmormântări în fiecare zi, de dimineaţa până seara. Şi asta nu se poate.

— De ce?

— Pentru că mai avem şi alte lucruri de făcut, a răspuns tatăl ei, iar pe ecran a apărut un bărbat care s-a uitat ţintă la Millie şi a început să-i strige ceva despre nişte telefoane mobile.

În noaptea aceea, Millie a pus într-un rucsac toate lucrurile de care avea nevoie, şi-a luat lanterna de sub pat şi s-a strecurat afară. A găsit păianjenul zăcând în iarbă pe marginea aleii şi l-a ridicat de jos, ţinându-l în palmele făcute căuş. Acum părea altfel, mai mic, mai uşor şi uscat de soare. Briza nopţii sufla peste el, mişcându-l dintr-o parte în alta. O gâdila pe mâini.

Apoi o pală de vânt l-a luat pe sus. Millie a alergat după el, urmărindu-l cum zbura prin aer. Vântul îl purta deasupra capului ei, pe fundalul cerului plin de stele, şi au străbătut astfel curtea din faţă, au traversat drumul, au continuat pe trotuarul de vizavi şi, în cele din urmă, s-au oprit pe un teren viran luminat de lună. Cerul întunecat al nopţii părea acoperit de păianjeni strălucitori cât vedeai cu ochii.

Şi atunci, la fel de brusc precum se iscase, vântul a încetat, iar păianjenul s-a prăbuşit la pământ ca o stea căzătoare.

În mijlocul terenului viran creştea un copac. Era cel mai mare copac pe care îl văzuse Millie vreodată, mult mai înalt chiar decât tatăl ei. Fetiţa a pus păianjenul în rucsac şi s-a căţărat până în vârf. Luna părea atât de aproape încât ai fi zis că o poţi prinde şi arunca asemenea unui disc de frisbee. Millie s-a aşezat călare pe o creangă, cu spatele rezemat de trunchiul copacului, şi a scos din rucsac păianjenul, un borcan gol de Vegemite¹, un ghem de sfoară, o lumânare-pastilă, chibrituri şi o bucată de carton.

S-a uitat pentru ultima oară la păianjen, apoi l-a pus în borcan, peste nişte şerveţele. A aprins lumânarea şi a băgat-o şi pe ea acolo, apoi a legat un capăt de sfoară de gura borcanului, iar capătul liber l-a trecut printr-o gaură făcută în bucata de carton şi l-a legat de creangă. Borcanul atârna acum în aer ca un lampion, clătinându-se uşor în bătaia vântului. Pe bucăţica de carton, Millie scrisese cât putea de frumos „Păianjen ? – 2011“.

Trecându-şi întruna degetele peste liniuţa dintre semnul întrebării şi anul morţii, fetiţa se gândea cât de ciudat era faptul că întreaga existenţă a păianjenului se reducea la liniuţa aceea, la o simplă linie dreaptă.

1. Pastă tartinabilă din drojdie de bere, la care se adaugă extracte de legume şi diverse mirodenii (n.t.).

karl, dactilograful orb

ce ştie karl despre înmormântări

Karl nu vorbise niciodată cu Evie despre aranjamentele pentru înmormântare. De ce-ar fi făcut-o? Era prea complicat să formuleze cuvintele de care avea nevoie. Le simţea atârnându-i, grele, pe limbă. Nu-şi dorea decât ca ea să nu moară înaintea lui, restul nu mai conta.

Aşa că fiul lor a organizat totul, în timp ce Karl se chinuia să-şi aducă aminte cum să se ridice din pat, să se spele pe dinţi, să-şi pieptene părul, să mestece. Slujba în sine a fost lungă, lentă, cu multe repetiţii. Înainte de începerea ei fusese îmbrăţişat de un şir nesfârşit de oameni pe care abia dacă-i cunoştea. A avut grijă să nu li se atingă obrajii. Simţea că e nepotrivit să-şi pună mâinile pe spatele unor persoane care nu erau soţia lui.

În timpul slujbei, Karl a stat în strana din faţă, cu ochii aţintiţi la sicriu, abia respirând. I se părea ciudat să respire dacă ea nu mai putea s-o facă. Un munte de flori acoperea capacul sicriului. El îşi dorea cu ardoare ca acel capac să se deschidă şi Evie să iasă de acolo strigând: „Surpriză!“. Ar fi trebuit să sară peste maldărul de flori.

— Dacă asta e un fel de farsă, a şoptit el, să ştii că nu mă supăr.

Îşi aminteşte că s-a ridicat în picioare în timpul unuia dintre necrologuri. Cea care vorbea era singura dintre fostele colege ale lui Evie rămasă în viaţă. Celelalte muriseră rând pe rând, căzând ca fulgerate în mijlocul unui magazin sau pe o pistă de bowling ori stingându-se încet prin aziluri şi spitale. Dar femeia aceasta era încă în viaţă şi stătea în faţa pupitrului de parcă ar fi fost buricul pământului, iar Karl s-a gândit: „Aş fi vrut să fi murit tu“.

S-a îndreptat spre coşciug.

— Evie, a şoptit el dând ocol sicriului, cu mâna pe marginea lui.

Auzea în jur murmur de voci, dar toate păreau să vină de la câţiva kilometri depărtare. Şi-a apăsat faţa pe capacul de pin. A închis ochii. A tras aer în piept.

— Evie, a şoptit din nou, cu buzele lipite de lemn.

Trebuia să ştie. A pus mâna pe capac. A deschis sicriul.

Stătea întinsă acolo, moartă, asta era clar, cu faţa împietrită cum nu i-o mai văzuse niciodată, dar el nu-şi putea lua mâinile de pe coşciug. Nici măcar atunci când preotul l-a apucat de cot, încercând să-l tragă deoparte; nici măcar atunci când o rafală de vânt a pătruns pe uşa deschisă; nici măcar atunci când capacul sicriului s-a trântit cu atâta putere încât i-a strivit degetele. N-a simţit durerea, pentru că fiinţa întreagă îi era deja cuprinsă de durere.

Şi voia să tasteze toate astea, dar nu putea, pentru că îl ţineau de mâini ca să-i oprească sângerarea, aşa că a strigat, a strigat cât a putut de tare:

— SUNT AICI, EVIE. O SĂ FIU ÎNTOTDEAUNA AICI.

millie bird

— Îţi lipsesc buricele de la câteva degete, spune Millie, luându-l pe Karl de mână când ies din cafenea.

— Da, răspunde el, bătând cu degetele pe mâna ei. Îmi lipsesc.

Buzele lui strânse desenează linia aceea dreaptă pe care o au toţi adulţii când sunt hotărâţi să nu discute un anumit subiect în momentul respectiv, poate chiar niciodată. Aşa că Millie îşi păstrează întrebările pentru ea, în acel colţ al minţii în care pune lucrurile de care trebuie să-şi amintească mai târziu. Ţinându-l în continuare de mână, îi mângâie cioturile degetelor. Oare şi-a ros unghiile în asemenea hal încât a muşcat şi din degete? Oare i le-a mâncat o familie de şoareci în timp ce dormea? Sau poate că i le-a tăiat cineva pentru că n-a fost cuminte. Millie îşi aduce aminte că şi maică-sa o ameninţase odată cu o asemenea pedeapsă pentru că bătuse cu degetele în marginea farfuriei în timp ce se uitau la Dansez pentru tine.

— Dacă mai faci aşa, ţi le tai, i-a zis maică-sa, fără măcar să se uite la ea. Nu întinde coarda.

Iar Millie n-a întins-o – nici n-avusese intenţia s-o întindă –, ci şi-a pus mâinile sub fund, ca nu cumva degetele ei să întindă ceva din greşeală.

Acum îl duce pe Karl până la stativul cu Lenjerie Femei Talii Mari, îi dă drumul la mână şi se strecoară dedesubt. Apoi trage umeraşele deoparte ca să-i arate ascunzătoarea.

— Ce pui la cale acolo, Doar Millie? întreabă el.

— Ţi-am spus deja, răspunde ea, deşurubând capacul borcanului.

Apoi desface fermoarul rucsacului şi scoate din el Penarul Funerar. Mai ia o lumânare-pastilă şi o cutie de chibrituri şi le pune pe podea. Se uită lung la ele. După o clipă de gândire, i le dă lui Karl.

— Poţi să faci tu asta? Te rog?

El se uită în jur.

— Chiar trebuie să le aprindem?

— Da, spune Millie.

Karl cântăreşte în minte răspunsul ei, apoi încuviinţează din cap. Millie vede fitilul aprinzându-se şi se ţine de burtă. Strânge din dinţi şi încearcă să nu-şi amintească de Noaptea dinaintea Primei Zile de Aşteptare. Se străduieşte s-o mute în acel colţ al minţii ei care nu-şi aminteşte niciodată nimic. Îi dă borcanul lui Karl.

— Pune-o acolo, te rog, spune ea.

Karl pune cu grijă lumânarea în borcan şi i-l dă înapoi. Millie îl leagă de bara de haine, iar musca începe să se legene acolo, în spatele unui şir de piese de lenjerie de culoarea pielii.

— Trebuie să spui câteva cuvinte, îi zice fetiţa lui Karl.

— Eu? întreabă el, arătând cu degetul spre piept.

— Da, tu, răspunde Millie, arătând cu degetul spre bătrânul care se arată cu degetul pe sine. Tu ai făcut asta. Ai făcut o Chestie Moartă. Nu-ţi pare rău?

Mintea ei trece brusc la o altă scenă: îl vede pe taică-său strivind păianjenul cu pantoful. Oare lui îi păruse rău?

— Ba da, zice Karl punând mâinile în şolduri. Sigur că da. Dar, adaugă apoi, trăgând adânc aer în piept, e o muscă.

— Aşa e, încuviinţează Millie. Ai dreptate. E o muscă.

Karl se uită în jos spre ea.

Ea se uită în sus spre el.

Bătrânul oftează.

— Ce-ar trebui să spun?

— Ţie ce ţi-ar plăcea să se spună la înmormântarea ta?

Karl priveşte în pământ.

— Mă îndoiesc că o să spună cineva ceva.

— Chiar şi-aşa, zice Millie încrucişându-şi braţele, tot trebuie să spui ceva.

— Cum de ştii atâtea despre lucrurile astea?

— Tu cum de nu ştii nimic? i-o întoarce ea.

ceva ce millie ştie cu siguranţă despre lume

Toată lumea ştie tot ce e de ştiut despre ce înseamnă să te naşti, dar nimeni nu ştie nimic despre cum e să fii mort.

Asta a uimit-o întotdeauna pe Millie. La şcoală li se arătaseră cărţi cu ilustraţii în care apăreau mămici cu burţi prin care se vedeau bebeluşii şi întotdeauna şi-a dorit să ridice bluza unei femei însărcinate ca să se convingă că burta chiar îţi devine transparentă când rămâi gravidă. E logic, se gândeşte ea, să-i dai bebeluşului ocazia să se obişnuiască puţin cu lumea înainte să vină în ea, e ca o plimbare într-o barcă din acelea cu fundul de sticlă; dacă nu, ce şoc ar avea când s-ar naşte! Ce înspăimântătoare ar fi lumea dacă n-ai şti dinainte ce te aşteaptă! Millie a văzut şi cărţile cu benzi desenate în care personajele se iubesc atât de mult, încât bărbatul îi dă femeii un peştişor, iar peştişorul intră în ea şi depune icre care se transformă în bebeluşi. Ştie că bebeluşii vin pe lume prin locul pe unde faci pipi, dar n-a văzut nici o poză care să arate asta. După fiecare repriză de înot în ocean, Millie se uită cu atenţie după bebeluşi atunci când face pipi. Pentru. Orice. Eventualitate.

Oamenii mari vor ca ea să ştie toate astea, altfel nu i-ar fi dat cărţile respective. Dar nimeni, niciodată, nu i-a dat vreo carte despre Chestii Moarte. Ce-i aşa de secret la ele?

—

— Aşadar, zice Karl. Musca, mult iubită, niciodată uitată.

Îşi drege glasul.

— Dumnezeu s-o apere pe regină, intonează el atât de încet, încât Millie abia îl aude.

— Mai tare, spune ea.

Karl se conformează:

— Trăiască nobila noastră regină, Dumnezeu s-o apere pe regină¹.

În timp ce el cântă, Millie priveşte prin spaţiul dintre haine picioarele celor care trec prin faţa stativului cu lenjerie. Unii măresc pasul când se apropie, alţii încetinesc. O pereche de pantofi rămâne pe loc.

— Să o ţină victorioasă – Karl strigă acum din toţi rărunchii, iar gropiţele din obraji i se trezesc iarăşi la viaţă –, fericită şi glorioasă, întru mulţi ani să domnească.

Bătrânul ridică dramatic braţele, fluturându-şi degetele în aer.

— Dumnezeu s-o apere pe regină!

Face o plecăciune. Pantofii – lătăreţi, negri, butucănoşi – sunt tot acolo, iar unul bate nervos în podea. Millie îşi duce genunchii la piept.

— Aţi terminat, domnule? întreabă o voce de femeie.

Karl se uită spre pantofi, cu ochii măriţi de surprindere.

— Da, mulţumesc, domnu’! Adică tanti! Adică doamnă.

O pereche de braţe îl înşfacă şi-l împing de-a lungul culoarului, iar vocea de femeie rosteşte:

— Haideţi să mergem!

— Scuzaţi-mă, domnule! zice Karl. Adică doamnă. Doamnă! Îmi pare rău că vă tot spun „domnule“. Nu vreau să sugerez că aţi semăna cu un bărbat, nici pe departe!

Millie se reazemă cu spatele de stâlpul care susţine stativul.

Karl continuă:

— Vă găsesc foarte feminină, pe cuvânt.

Apoi îşi cere din nou scuze, o dată şi încă o dată, până când vocea lui nu mai ajunge la Millie.

O doamnă din apropiere întreabă:

— Ce-i cu tămbălăul ăsta?

Buzele lui Millie formează în tăcere cuvântul „tămbălău“ în timp ce pune la loc în rucsac Materialul Funerar. Strângând rucsacul la piept, se ghemuieşte cât poate de mult, ca un bebeluş în burta mamei. Îşi lipeşte faţa de stâlpul metalic. Îi simte răceala pe obraz. Borcanul cu musca se leagănă în bătaia unui vânt imaginar, iar lumânarea desenează dâre luminoase prin aer, care ba se văd, ba nu se văd. Millie îşi trece degetele prin aer şi aerul n-are nici o greutate, dar îi ţine pe toţi în viaţă.

Cum se poate să n-aibă nici o greutate?

Prin crăpătura dintre piesele de lenjerie, manechinul se uită la ea, iar Millie îi întoarce privirea. Îi place că o ţine mereu sub observaţie. Simte că noul ei prieten nu i-ar lăsa pe pantofii butucănoşi s-o ducă şi pe ea de acolo.

Stă aşa până când în magazin se lasă iar întunericul. I-au transpirat picioarele în cizme. Genunchii i se lipesc unul de altul. Lumânarea din borcan încă mai arde, dar e abia o pâlpâire, iar umbrele ei mişcătoare fac piesele de lenjerie să pară legate unele de altele, alcătuind o singură super-maxi-gigantică-pereche-de-chiloţi-pentru-femei care se roteşte în jurul capului lui Millie, din ce în ce mai aproape. E sigură că Superperechea de Chiloţi îi va înfăşura faţa şi o va sufoca, dar tocmai atunci lumânarea se stinge şi Millie respiră prea repede şi prea adânc şi are obrajii uzi de lacrimi. Îşi pune capul pe genunchi şi închide strâns ochii.

Aude zgomot de paşi şi se gândeşte „Pantofi aurii, pantofi aurii, pantofi aurii“, iar răsuflarea îi devine sacadată, ca a bătrânilor care trag zgomotos aer în piept doar ca să arate că încă mai respiră, dar paşii care vin spre ea nu sunt ai maică-sii, pentru că alunecă de-a lungul podelei, iar mami nu merge aşa. Paşii se apropie, lumina unei lanterne cercetează toate ungherele şi se opreşte pe borcanul cu musca, iar acum paşii sunt chiar lângă ea, raza de lumină fixează borcanul şi paşii s-au oprit locului, lanterna pare un reflector aţintit asupra muştei, o navă extraterestră care încearcă să atragă borcanul la ea cu un tentacul luminos şi Millie trebuie să-şi ţină respiraţia întretăiată pentru ca nu cumva acea lumină spaţială să ajungă şi la ea.

Apoi vede cu coada ochiului ceva, o mişcare dincolo de raza lanternei, o scurtă sclipire puţin mai departe pe culoar, manechinul se uită la ea, ochii lui, nu se ştie de ce, par mai mari decât de obicei şi Millie simte un fel de nod în stomac, ceva care se întinde şi trage exact cum făcea Punctul Trei, dar asta e imposibil, şi imediat după aceea manechinul se prăbuşeşte ca din senin cu faţa în jos, paşii lunecoşi strigă „Au!“ şi lanterna cade pe podea cu un clinchet, manechinul e şi el pe jos şi se uită în continuare la ea, acum lanterna îl luminează din plin, ca şi când s-ar afla pe o scenă, iar Millie simte cum faţa i se destinde într-un zâmbet şi şi-o pipăie cu degetele. Ar vrea să mângâie şi chipul manechinului, pentru că şi el îi zâmbeşte în lumina lanternei.

altceva ce millie ştie cu siguranţă despre lume

E important ca mama să fie lângă tine.

Mamele îţi aduc haina groasă şi pun pătura electrică în priză înainte să te bagi în pat şi ştiu întotdeauna ce vrei, mai bine chiar decât tine. Şi uneori te lasă să stai la ele în braţe şi să te joci cu inelele lor în timp ce la televizor se difuzează Rişti şi câştigi.

Mama lui Millie se mişcă prin casă ca vântul. Veşnic spală salopete sau calcă maiouri sau şterge abajururi sau mătură aleea sau acoperă mobilele cu cearşafuri. Părul îi e mereu ud de transpiraţie şi dezordonat, iar vocea ei ca un sunet de vioară se aude ca şi cum ar încerca să ridice tot timpul ceva foarte greu. Millie îi stă întotdeauna în drum, oricât ar încerca să n-o facă, aşa că a învăţat să se lipească de pereţi şi să se ascundă prin colţuri, să meargă pe afară şi să se pitească prin tufişuri sau să se caţăre în copaci.

Uneori, înainte de a Ieşi în Oraş, mama lui Millie dispare în baie preţ de câteva clipe. Millie ascultă la uşă şi i se pare că înăuntru e o uzină în plină activitate care zdrăngăne, pufăie şi împroaşcă. Maică-sa iese de acolo cu ochii, buzele şi obrajii coloraţi şi cu părul aranjat ca fetele de prin reviste. În urma ei rămâne un parfum dulce, ca o umbră mirositoare.

Într-o zi când mama ei s-a dus să discute ceva cu vecinii, Millie a îngenuncheat pe podeaua băii şi a deschis dulăpiorul de sub chiuvetă. Acolo se găseau lucruri pe care le strângeai şi lucruri din care turnai. Cu toatele aşteptau cuminţi. Millie le-a înşirat pe gresia rece, de la cel mai mic la cel mai mare. Şi a stat mult timp aşa, uitându-se la publicul ei de cosmetice.

— Mhm, le-a spus.

Apoi a luat un ruj şi s-a dat cu el pe lobii urechilor, a pulverizat parfum în aer iarăşi şi iarăşi, doar ca să vadă norul de stropi fini, după care şi-a pus rimel pe obraji şi fard de obraz pe unghii. Mama ei a apărut deodată în pragul uşii şi Millie a încercat să se lipească de perete ca să nu-i stea în drum, dar maică-sa a ridicat-o de subsuori, a urcat-o pe băncuţa de lângă chiuvetă şi a şters-o pe faţă cu un prosop ud. Apoi i-a periat părul, a dat-o cu ruj pe buze, cu ceva pe gene şi cu altceva pe obraji. Stătea foarte aproape, iar vocea ei zâmbea când a întors-o pe Millie ca să se poată privi în oglindă.

— Vezi?

Şi Millie a văzut, a văzut că putea fi altcineva dacă voia. O Persoană Nouă de Calitate Superioară.

—

Acum, în A Doua ei Noapte de Aşteptare, Millie decide să se transforme în această Persoană Nouă de Calitate Superioară. Vrea ca mama ei să se apropie şi să-i spună: „Scuzaţi-mă, doamnă, caut o fetiţă. N-aţi văzut-o cumva?“. Şi atunci Millie şi-ar da jos pălăria, şi-ar şterge rujul de pe buze cu dosul palmei şi ar zice: „Sunt eu, mami! Millie Bird!“. Iar mama ei ar râde şi ar lua-o în braţe şi ar duce-o aşa până la maşină, în timp ce Millie ar face cu mâna înspre centrul comercial. „Pa-pa, cafenea; pa, lenjerie uriaşă; pa, ghivece cu plante decorative; pa, Karl; pa, manechinule“, şi maică-sa ar duce-o înapoi acasă, unde Millie ar avea voie să stea cocoţată pe blatul din bucătărie cât timp pregătesc împreună legumele pentru cină.

Aşa că alege cea mai frumoasă rochie din magazin – una galbenă, uşoară ca un nor – şi o îmbracă peste propriile haine. Apoi se duce la raionul cu produse de machiaj, unde pe un perete întreg sunt aliniate cârlige metalice în care atârnă, ca momelile pentru peşti, cutiuţe negre de plastic. Le ia pe cele la care poate ajunge şi aplică cu grijă rujul, fardul de pleoape şi cel de obraz, aşa cum a învăţat-o mama ei. Ca să se uite în oglindă trebuie să se urce pe un teanc de cărţi, dar reuşeşte să nu-şi piardă echilibrul nici măcar o dată.

— Ai văzut? îi spune ea manechinului.

Pescuieşte de undeva o pălărie roşie cu boruri moi. Îşi dă cu lac verde pe unghii. Aruncă o privire la raionul de pantofi, ştiind că cizmele ei de cauciuc probabil o vor da de gol, dar nu renunţă la ele, nici gând. Îşi lipeşte cu scotch de fiecare talpă câte patru maşinuţe Matchbox şi se plimbă prin magazin ca pe role.

Alunecă pe lângă umeraşele cu sutiene, nenumărate umeraşe aliniate ca soldaţii gata să intre în focul luptei. Mintea o poartă dintr-odată altundeva şi o vede pe maică-sa ieşind de la duş, cu părul ud căzând moale în jurul feţei şi corpul învăluit în aburi. Sânii i se bălăngănesc ca nişte baloane umplute cu apă şi încearcă să se lovească unul de altul în timp ce maică-sa merge de la baie la dulap. Trecându-şi bretelele sutienului peste umeri, o prinde pe Millie că trage cu ochiul.

— O să ai şi tu într-o bună zi, îi spune ea.

Millie nu vrea să aibă. Niciodată. Mai demult a găsit nişte reviste în noptiera tatălui ei. În pozele acelea, sânii atârnau pe corpurile femeilor de parcă ar fi fost ataşaţi acolo şi i-ai fi putut desprinde ca pe o broşă. Păreau imprevizibili. Pretenţioşi. Şi apoi a mai fost Femeia Goală Care Nu Era Maică-sa şi care s-a ascuns într-o după-amiază în baie.

— N-ai văzut nimic, puştoaico, a zis ea.

Privirea lui Millie fusese atrasă de sfârcurile necunoscutei ca de nişte magneţi. „Ba am văzut“, i-a răspuns în gând.

Alunecă pe patinele ei cu rotile până la raionul de jocuri şi scoate cutiile din raft una câte una, înşirându-le în faţa manechinului. „Twister“ şi „Monopoly“, „Incognito“ şi „Jocul Gâştelor“, şah şi table, „Battleship“ şi „La spital“, „Scrabble“ şi „Pinguinii“ şi „Connect 4“. Nu ştie cum se joacă nici unul dintre acestea, aşa că se mulţumeşte să dea cu zarul, o dată pentru ea şi o dată pentru manechin, şi să mute piesele de colo colo, aşa încât flota atacă Park Lane, personajele din „Incognito“ le fac galerie gâştelor, iar pinguinii înfulecă jetoane galbene şi roşii.

— După ce ai căzut peste el l-am urmărit, îi spune Millie manechinului, acoperindu-şi gura cu o cupă de sutien şi legându-şi bretelele la ceafă. Din motive de igienă, explică ea cu vocea uşor înfundată, amintindu-şi de emisiunile medicale la care se uită maică-sa. A intrat acolo, continuă apoi, arătând spre uşa unui birou din spate.

În timp ce vorbeşte, umple pacientul din „La spital“ cu piese de „Scrabble“.

— Şi-a pus un pachet cu mazăre congelată pe cap, unde l-ai lovit, zice, scoţând cu grijă un M din stomacul pacientului. După care a adormit. Cu cheia în uşă.

Millie îi arată manechinului cheia, zâmbind triumfător.

— L-am încuiat înăuntru. Îţi rămân datoare, îi şopteşte la ureche, apoi îl bate uşurel cu palma pe cap.

Millie invită la cină personajele din „Incognito“, manechinul, un cal de lemn – poate că personajele din „Incognito“ se vor simţi mai în largul lor dacă e de faţă şi cineva cu un băţ în loc de corp – şi un căţel de pluş care seamănă leit cu Rambo. Îi instalează pe toţi la cea mai mare masă din raionul de mobilă. E cel puţin de două ori cât masa din sufrageria ei de acasă şi n-are urme de ceşti, stropi de ceară sau numele lui Millie scrijelit pe unul dintre picioare, iar şerveţelele şi suporturile de farfurii, farfuriile şi castroanele sunt toate albe şi toate la fel.

Pe manechin îl aşază pe scaunul din capul mesei, iar pe Rambo pe un suport de farfurie. Personajele din „Incognito“ şi calul de lemn o privesc peste masă. Îi place cum se uită la ea, de parcă ar aştepta să vadă ce are de gând să mai facă.

— Foarte bine, spune Millie şi dispare, alunecând pe role.

După câteva clipe se întoarce cu un maldăr de panglici de hârtie cu care decorează masa şi spătarele scaunelor şi cozile furculiţelor.

Mamei ei îi pregăteşte un loc lângă manechin.

Pentru.

Orice.

Eventualitate.

Apoi îşi trage un scaun între manechin şi Rambo, îşi netezeşte rochia şi îşi potriveşte pălăria. Simte privirea manechinului asupra ei.

— Care-i problema? întreabă ea. E prinsă cu treaba.

Apoi, dregându-şi glasul, continuă:

— Sfinte Doamne (cu mâinile unite în rugăciune şi uitându-se la manechin printre pleoapele întredeschise), astăzi vom avea supă de Fanta la felul întâi, şerpi şi dinozauri la felul doi, salată din frunze de mentă şi îngheţată cu banane ca desert. Sper să fii mulţumit.

Îşi toarnă suc de struguri în pahar.

— Dar mai întâi propun un toast.

Se ridică şi ciocneşte paharul cu invitaţii ei. Şi încă o dată, pentru că-i place sunetul cristalului – ciocneşte paharele din ce în ce mai repede, patinând în jurul mesei pe rolele ei improvizate, clinc clinc clinc clinc clinc, şi înapoi, clinc clinc clinc clinc clinc.

Se urcă pe masă în loc să stea pe scaun, pentru că ea e Şefa, şi încep cu toţii să mănânce, discutând despre câinele vecinilor care-şi face mereu nevoile la ei pe peluză şi despre doamna Pucker, care comandă întruna prin poştă tot felul de cosmetice scumpe, dar nici un produs nu-i aduce o schimbare în bine, şi despre cum Ablett probabil regretă amarnic că s-a transferat la alt club, pentru că noii lui colegi de echipă joacă mai rău decât nişte fete. Şi în tot acest timp manechinul o priveşte fără să clipească, fără să spună un cuvânt.

şi încă ceva ce millie ştie cu siguranţă despre lume

Nu ştie unde e trupul tatălui ei.

Când au mers la cimitir, era pus într-o cutiuţă aşezată într-o nişă din perete.

— Tati n-are cum să încapă acolo, a spus ea.

— E o cutiuţă magică, a răspuns maică-sa.

— Ce fel de magie e asta?

— Magie şi gata, bine?

— Pot să mă uit înăuntru?

— Dacă te uiţi se rupe vraja.

— Ca la Moş Crăciun?

— Da. Exact ca la Moş Crăciun.

Aşa că Millie i-a dus o cutie de stafide lui Perry Lake, un băiat mai mare de la ea de la şcoală, care ştia totul despre orice.

— Ce se întâmplă cu corpurile morţilor după ce mor? l-a întrebat ea.

Perry şi-a îndesat un pumn de stafide în gură şi a început să mestece.

— Depinde, i-a zis.

— De ce depinde?

— De câte cutii de stafide mai ai.

A doua zi, Millie a golit din ghiozdan la picioarele lui Perry un morman de cutii. El a deschis una şi şi-a turnat tot conţinutul în gură.

— Se fac ţepene.

— Ţepene?

— Mhm. Şi reci.

— Reci?

— Da.

— Ca plasticul?

Perry a ridicat din umeri.

— Poate.

— Dar se micşorează?

— Dacă se micşorează?

— Exact.

Perry a aruncat o stafidă în aer şi a prins-o în gură.

— Nu, corpurile morţilor nu se micşorează.

—

Millie tocmai toarnă din belşug sos de ciocolată peste un castron plin vârf cu îngheţată de banane când îi vine ideea. Îşi pune mâna peste mâna manechinului.

— Te rog să nu te simţi jignit, îi spune ea, simţindu-i mâna ţeapănă şi rece sub palma ei. Dar…

Se apleacă spre el. Ochii lui o privesc cu neclintirea unei ilustraţii.

— Eşti cumva o Chestie Moartă?

1. Primele versuri (2 şi 3) din imnul regal şi / sau naţional al Marii Britanii, al teritoriilor dependente de Coroană, al teritoriilor de peste mări şi al unora dintre statele membre ale Commonwealth of Nations, printre acestea din urmă aflându-se şi Australia. Prima strofă a imnului este continuată mai jos în text (n.t.).