Olga Tokarczuk, Prowadź swój pług przez kości umarłych

© Copyright by Olga Tokarczuk

© Copyright for this edition by Wydawnictwo Literackie, 2009

© 2019 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

This book has been published with the support of the © POLAND Translation Program

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8220-1

ISBN PDF: 978-973-46-8221-8

ISBN print: 978-973-46-7937-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Felix Aftene, Drama supremaţiei, acrilic pe pânză

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OLGA TOKARCZUK, născută în Sulechów în 1962, este unul dintre cei mai faimoşi şi mai iubiţi scriitori polonezi contemporani. Ea se află pe lista nominalizaţilor la Premiul Nobel şi se numără printre cîştigătorii celei mai prestigioase distincţii literare poloneze, Premiul Nike. Este autoarea mai multor romane (printre care Casă de zi, casă de noapte, Călătoria oamenilor Cărţii şi Străveacul şi alte vremi) şi volume de povestiri, traduse în mai multe limbi de circulaţie internaţională. În 2018, Rătăcitorii, romanul la a cărui lansare The Bookseller afirma că Olga Tokarczuk este „probabil unul dintre cei mai mari scriitori în viaţă de care n-aţi auzit”, a fost recompensat cu Man Booker International Prize. Romanul Poartă-ţi plugul peste oasele morţilor (2009) a fost transpus cinematografic în 2017 de regizoarea Agnieszka Holland şi a obţinut Ursul de Argint la Festivalul Internaţional de Film de la Berlin.

Lui Zbyszek şi Agatei

1. Şi acum, atenţie!

„Într-o zi Un om drept, alegând o cale primejdioasă,

A păşit cu smerenie în valea morţii.“

Sunt deja la o asemenea vârstă şi, în plus, într-o asemenea stare de sănătate, încât ar trebui întotdeauna să mă spăl bine pe picioare înainte de a merge seara la culcare, în caz că s-ar întâmpla să mă ia ambulanța în toiul nopţii.

Dacă în seara aceea aş fi consultat Efemeridele ca să văd ce se petrece pe cer, nu m-aş mai fi culcat deloc. Când colo, am dormit buştean. M-a ajutat şi ceaiul de hamei, pe care l-am băut cu două tablete de valeriană. Tocmai de aceea, atunci când am fost trezită în creierii Nopţii de bătăi repetate în uşă – agresive, irepresibile şi, de aceea, de rău augur –, nu reușeam să-mi vin în fire. Am sărit din pat şi am stat așa câteva momente, clătinându-mă pe picioarele încă amorţite de somn. Corpul îmi tremura, neputându-se smulge din inocenţa letargică pentru a se trezi la realitate. Mi s-a făcut rău şi m-am prăbuşit lângă pat, ca şi cum mă păștea un leșin. Din păcate, în ultima vreme mi se întâmplă des asta şi cauza o reprezintă Beteşugurile mele. A trebuit să mă aşez şi să repet de câteva ori: sunt acasă, e Noapte, cineva bate cu pumnii în uşă, şi abia atunci am reuşit să-mi stăpânesc nervii. Căutând pe întuneric papucii de casă, am auzit că cel care bătea încontinuu dădea acum ocol casei, mormăind în barbă. Jos, la parter, în dulăpiorul contoarelor de electricitate, am un gaz paralizant primit de la Dionizy din cauza braconierilor şi acum mi-am adus aminte de el. Am reuşit să dibuiesc în întuneric forma rece, bine cunoscută, a atomizatorului şi, astfel înarmată, am aprins lumina afară. Am aruncat o privire pe verandă prin fereastra laterală. Zăpada scârţâia şi în câmpul meu vizual a apărut vecinul pe care eu îl poreclesc Sperietoare. Îşi ţinea cu mâinile poalele cojocului vechi în care îl vedeam uneori îmbrăcat când trebăluia pe lângă casă. De sub cojoc îi ieşeau picioarele în pijama în dungi şi bocancii masivi pentru drumeţii montane.

— Deschide, a spus.

S-a uitat cu o mirare nedisimulată la costumul meu văratic de in (dorm în niște haine pe care vara trecută Profesorul şi soţia lui au vrut să le arunce, dar care mie îmi amintesc de moda de altădată şi de anii tinereţii mele – în felul acesta îmbin Utilul cu Sentimentalul) şi a intrat neinvitat.

— Îmbracă-te, te rog, Talpă Mare a murit.

De surprindere, mi-am pierdut o clipă cumpătul. Fără o vorbă, mi-am băgat picioarele în şoşoni şi am tras pe mine din cuier primul polar care mi-a căzut în mână. Afară, în pata de lumină aruncată de becul de pe verandă, zăpada se preschimba într-un duş somnolent, domol. Sperietoare stătea lângă mine tăcut, înalt, zvelt, osos, ca un personaj schiţat rapid din câteva trăsături de cărbune. La fiecare mişcare pe care o făcea, fulgi de zăpadă se scuturau de pe el ca zahărul pudră de pe o gogoașă.

— Cum adică „a murit“? am întrebat în cele din urmă cu o gheară în gât, deschizând uşa, dar Sperietoare nu a răspuns.

În general vorbește puţin. Cu siguranţă îl are pe Mercur în Capricorn sau într-un alt semn taciturn, cred că în conjuncţie, în cuadrat sau poate chiar în opoziţie cu Saturn. Poate îl are și pe Mercur retrograd – asta îl face să fie introvertit.

Abia am ieşit din casă, că am și simțit cum ne învăluie un aer înghețat şi jilav, care ne aminteşte în fiecare iarnă că lumea nu a fost creată pentru Om şi ne demonstrează, mai bine de jumătate de an, cât de neprietenoasă e cu noi. Gerul ne freca nemilos obrajii, iar din gură ne ieşeau ghemotoace de aburi lăptoși. Lumina de pe verandă s-a stins automat şi am mers prin zăpada scârţâitoare într-un întuneric total, dacă nu pun la socoteală lampa de miner a lui Sperietoare, care sfredelea întunericul din fața lui într-un singur punct mobil. Eu înaintam în spatele lui, în Beznă totală.

— Nu ai lanternă? m-a întrebat.

Ba cum să nu, aveam, dar unde anume era aveam să aflu abia dimineaţă, la lumina zilei. Aşa-i mereu cu lanternele, le găseşti numai ziua.

Casa lui Talpă Mare era puţin mai retrasă, mai sus decât restul caselor. Era una din cele trei case locuite tot anul. Numai el, Sperietoare şi cu mine locuiam aici fără să ne temem de iarnă. Restul locuitorilor îşi ferecau bine casele încă din octombrie, goleau ţevile de apă şi se retrăgeau la oraş.

Acum ne abătuserăm uşor de la drumul relativ deszăpezit care trecea prin localitatea noastră şi se răsfira în cărări ce duceau la fiecare casă. La Talpă Mare ducea o potecă bătătorită în zăpada adâncă, una atât de îngustă, încât trebuia să pui un picior în faţa celuilalt, păstrându-ți neîncetat echilibrul.

— N-o să fie o privelişte plăcută, m-a avertizat Sperietoare, întorcându-se spre mine şi orbindu-mă complet pentru o clipă cu lampa lui.

Nu mă aşteptam la nimic bun. A tăcut un moment, apoi a spus, ca şi cum ar fi vrut să se justifice:

— M-a neliniştit lumina din bucătăria lui şi schelălăitul câinelui – era aşa de sfâşietor. Tu n-ai auzit nimic?

Nu, nu am auzit. Dormeam, ameţită de valeriană şi hamei.

— Unde e acum? Căţeaua, adică.

— Am luat-o de acolo, am dus-o la mine acasă, i-am dat de mâncare şi cred că s-a liniştit.

Un alt moment de tăcere.

— Se culca întotdeauna devreme şi stingea lumina, făcea economie, numai că de data asta lumina ardea şi tot ardea. O dâră luminoasă pe zăpadă. Se vede de la fereastra dormitorului meu. Aşa că m-am dus acolo, m-am gândit că poate s-a îmbătat sau îi făcea ceva câinelui, de vreme ce urla în halul ăla.

Am trecut de hambarul părăginit şi, o clipă mai târziu, lampa lui Sperietoare a scos la iveală din întuneric două perechi de ochi strălucitori, verzi, fluorescenţi.

— Uite, Căprioare, am şoptit exaltată, trăgându-l de mâneca cojocului. Ce mult s-au apropiat de casă! Nu se tem?

Căprioarele stăteau în zăpadă aproape până la burtă. Se uitau impasibile la noi, de parcă le-am fi surprins în timpul desfăşurării unui ritual a cărui semnificaţie nu o puteam pricepe. Era întuneric, aşa că nu-mi dădeam seama dacă erau aceleaşi Doamne care veniseră aici toamna trecută din Cehia sau altele noi. De altfel, de ce erau numai două? Celelalte păreau să fie cel puţin patru.

— Duceţi-vă acasă, le-am spus şi am fluturat din mână.

Au tresărit, dar nu s-au urnit. Ne-au condus impasibile cu privirea până la uşă. M-a străbătut un fior.

Între timp Sperietoare, bătând din picioare, şi-a scuturat cizmele de zăpadă în faţa uşii de la intrarea în casa părăginită. Ferestrele mici fuseseră izolate cu folie de aluminiu şi hârtie, uşa de lemn era acoperită cu carton negru gudronat.

Lemnele pentru sobă erau stivuite neuniform pe lângă pereţi. Era, fără îndoială, un interior neplăcut. Murdar şi neîngrijit. Peste tot se simţea miros de umezeală, lemne şi pământ – reavăn, mistuitor. Mirosul greu de fum, vechi de ani de zile, se depusese pe pereţi într-un strat unsuros.

Uşa spre bucătărie era întredeschisă şi am zărit imediat corpul lui Talpă Mare întins pe jos. Privirea mea abia de l-a atins, apoi a ricoşat. A mai durat un moment până m-am simțit din nou în stare să mă uit. Era o privelişte înfiorătoare.

Zăcea răsucit într-o poziţie ciudată, cu mâinile la gât, de parcă ar fi încercat să smulgă un guler care îl sufoca. M-am apropiat de el încet, ca hipnotizată. I-am văzut ochii deschişi, fixaţi undeva sub masă. Maioul său murdar era sfâşiat în zona gâtului. Era ca şi cum corpul lui se luptase cu sine însuşi şi, biruit, căzuse răpus. Am încremenit de Groază, sângele mi-a îngheţat în vine şi apoi am avut impresia că a început să mi se retragă în adâncul corpului. Cu doar o zi în urmă văzusem trupul acela încă viu.

— Dumnezeule, am bâiguit. Ce s-a întâmplat?

Sperietoare a ridicat din umeri.

— Nu pot să sun la Poliţie, iar mi-a intrat rețeaua cehească.

Am scos din buzunar mobilul meu, am format numărul pe care îl ştiam de la televizor – 997 – şi, după o clipă, în telefonul meu a răsunat vocea robotului telefonic în cehă. Aşa e aici. Semnalul se plimbă fără să-i pese de graniţele statului. Uneori graniţa dintre operatori se opreşte pentru mai multă vreme în bucătăria mea, s-a întâmplat să stea câteva zile lângă casa lui Sperietoare sau pe terasă, dar caracterul ei himeric este greu de anticipat.

— Ar trebui să ieşi în spatele casei, să urci pe deal, l-am sfătuit eu – cam târziu.

— Până să vină ei, o să înţepenească de tot, a spus Sperietoare pe un ton care îmi displăcea în special la el: de parcă ar fi fost deșteptăciunea întruchipată.

Şi-a scos cojocul şi l-a agăţat pe spătarul scaunului.

— Nu-l putem lăsa să zacă aşa. Arată îngrozitor şi, la urma urmei, a fost vecinul nostru.

Mă uitam la bietul trup contorsionat al lui Talpă Mare şi-mi venea greu să cred că întotdeauna îmi fusese teamă de Bărbatul acela. Nu-mi plăcea de el. Poate chiar e prea puţin spus – nu-mi plăcea. Ar trebui mai degrabă să spun că mi se părea respingător, îngrozitor. De fapt nici nu-l consideram o Fiinţă umană. Acum zăcea pe podeaua pătată, în lenjerie murdară, mic şi jigărit, neputincios şi inofensiv. Iată, o bucată de materie care, în urma unor metamorfoze greu de imaginat, s-a preschimbat într-o entitate fragilă, separată de restul. M-a cuprins tristeţea, chiar foarte tare, întrucât nici măcar cineva atât de abominabil ca Talpă Mare nu merita să moară. Dar cine merita? Şi pe mine mă aştepta aceeaşi soartă, şi pe Sperietoare, şi pe Căprioarele de afară. Cu toţii aveam să fim cândva un trup fără viaţă.

M-am uitat la Sperietoare, căutând alinare, dar era ocupat cu aranjarea patului deşternut, a bârlogului lui Talpă Mare de pe canapeaua şubredă, aşa că am încercat să mă consolez singură, în gând. Şi atunci mi-a trecut prin cap faptul că poate moartea lui Talpă Mare era ceva bun. Moartea l-a scăpat de marea debandadă care era viaţa lui. Şi, în același timp, a scăpat alte Fiinţe vii de pericolul pe care îl reprezenta. O, da, brusc mi-am dat seama cât de bună poate fi moartea, cât de dreaptă, asemenea unui dezinfectant, asemenea unui aspirator. Asta e ceea ce am gândit atunci, recunosc, şi, ca să fiu sinceră, şi acum gândesc la fel.

A fost vecinul meu, casele noastre se aflau la o distanţă de cel mult o jumătate de kilometru, dar rareori am avut de-a face cu Talpă Mare. Din fericire. Îl vedeam mai degrabă de la depărtare – silueta lui măruntă, vânoasă, întotdeauna puţin şovăitoare, se deplasa pe fundalul peisajului. Când mergea, mormăia ceva în barbă şi uneori acustica vântoasă a Platoului purta până la mine frânturi din acel monolog, în esenţă simplist şi nediversificat. Vocabularul său era compus în principal din înjurături, la care doar alătura nume proprii.

Cunoştea fiecare petic de pământ din zonă, căci, pasămite, se născuse aici şi niciodată nu călătorise mai departe de Kłodzko. Cunoştea bine pădurea – ştia din ce putea scoate bani, ce şi cui să vândă. Bureţi, fructe de pădure, cherestea furată, vreascuri pentru foc, laţuri şi capcane, raliul anual al maşinilor de teren, vânătoarea. Pădurea îl hrănea pe gnomul acesta jigărit. Aşa că ar fi trebuit să respecte pădurea, dar nu o respecta. O dată, în august, când era secetă, a dat foc unui întreg crâng de rugi de afine. Am sunat la pompieri, dar nu au mai reuşit să salveze mare lucru. Niciodată nu am aflat de ce o făcuse. Vara mergea prin împrejurimi cu ferăstrăul electric şi tăia copaci plini de sevă. Când i-am atras politicos atenţia, mi-a spus pur și simplu, înfrânându-şi cu greu Furia: „Dispari, hoaşcă bătrână“. În fine, ceva mai vulgar de atât. Îşi rotunjea veniturile prin diverse furtişaguri, învârteli, aranjamente. Dacă vilegiaturiştii uitau afară o lanternă sau un foarfece de tăiat arborii, Talpă Mare mirosea imediat ocazia şi şterpelea ce putea, apoi le vindea la oraş. După părerea mea, deja ar fi trebuit sancționat sau chiar băgat la închisoare de vreo câteva ori. Nu ştiu cum se întâmpla că ieşea mereu basma curată. Poate că îl apărau nişte îngeri – uneori se întâmplă să fie de partea nepotrivită.

Ştiam, de asemenea, că făcea braconaj în toate felurile posibile. Trata pădurea ca pe propria ogradă – tot ce era în ea îi aparţinea. Era un prădător.

Multe Nopţi nu am dormit din cauza lui. De neputinţă. De câteva ori am sunat la Poliţie – când în sfârşit răspundeau la telefon, ascultau politicos reclamaţia mea, dar apoi nu se întâmpla nimic. Talpă Mare pornea din nou pe traseul său, cu un mănunchi de laţuri pe umăr, strigând amenințător. Un mic zeu maliţios. Maliţios şi nesocotit. Întotdeauna era uşor ameţit şi cred că băutura îi accentua proasta dispoziţie. Mormăia în barbă şi lovea cu băţul trunchiurile copacilor, de parcă dorea să le izgonească din calea lui. Părea că aşa se născuse – într-o stare de uşoară ebrietate. Adeseori mergeam pe traseele lui Talpă Mare şi culegeam în urma lui capcanele primitive de sârmă pentru Animale, niște laţuri legate de copacii tineri, aplecaţi în aşa fel, încât Animalul prins zbura în sus ca din praştie şi rămânea atârnat în aer. Uneori găseam și câte un Animal mort – Iepuri, Bursuci şi Căprioare.

— Trebuie să îl mutăm pe canapea, a spus Sperietoare.

Nu-mi plăcea ideea lui. Nu-mi plăcea că trebuie să îl ating.

— Eu cred că ar trebui să aşteptăm Poliţia, am spus.

Însă Sperietoare pregătise deja locul pe canapea şi îşi suflecase mânecile puloverului. S-a uitat pătrunzător la mine cu ochii lui spălăciți.

— Tu nu cred c-ai vrea să fii găsită așa. În starea asta. E inuman.

O, da, cu siguranţă corpul omenesc este inuman. Mai ales unul lipsit de viaţă.

Nu era oare un paradox morbid că trebuia să ne ocupăm acum de corpul lui Talpă Mare? De ce căzuse pe capul nostru beleaua asta? Al nostru, al vecinilor pe care nu i-a respectat, nu i-a iubit şi pe care nu dădea doi bani.

După părerea mea, Moartea ar trebui să ducă la anihilarea materiei. Pentru corp ar fi soluția cea mai potrivită. În felul acesta, corpurile anihilate s-ar reîntoarce în găurile negre de unde au apărut. Sufletele ar călători cu viteza luminii spre lumină. Asta dacă Sufletul există cu adevărat.

Învingându-mi reticența nemaipomenită, am făcut ce îmi cerea Sperietoare. Am apucat amândoi corpul de picioare şi de mâini şi l-am mutat pe canapea. Am constatat cu surprindere că era greu şi că nu părea deloc inert, ci mai degrabă încăpăţânat de rigid, dezagreabil ca un cearşaf apretat, abia trecut prin calandru. I-am văzut de asemenea şosetele sau ceea ce avea în picioare pe post de şosete – nişte cârpe mizerabile, obiele confecţionate din cearşafuri rupte în fâşii, acum cenuşii şi pătate. Nu ştiu de ce vederea acelor obiele m-a lovit atât de tare în coşul pieptului, în diafragmă, în tot corpul, încât nu m-am putut abţine să hohotesc. Sperietoare m-a privit în treacăt, glacial, plin de o mustrare evidentă.

— Trebuie să-l îmbrăcăm până vin, a spus şi am văzut că şi lui îi tremura bărbia la vederea acelei mizerii umane (cu toate că, din anumite motive, nu dorea să recunoască acest lucru).

Aşa că mai întâi am încercat să-i scoatem maioul murdar şi puturos, dar n-a fost chip să i-l tragem peste cap, aşa că Sperietoare a scos din buzunar un briceag complicat şi a tăiat materialul la piept. Talpă Mare zăcea acum în faţa noastră, pe canapea, pe jumătate despuiat, păros ca un trol, cu cicatrici pe piept şi pe braţe, cu tatuaje deja ilizibile, din care nu am reuşit să înţeleg nimic care să aibă vreun sens. În mod ironic, avea ochii întredeschişi în timp ce noi căutam în dulapul în care domnea o debandadă inimaginabilă ceva decent cu care să-l îmbrăcăm înainte ca trupul să îi înţepenească de tot şi să devină iar ceea ce era în esenţă – un bulgăre de materie. Chiloţii rupţi îi ieşeau de sub pantalonii de trening argintii, noi-nouți.

Am desfăcut cu prudență obielele dezgustătoare şi i-am văzut labele picioarelor. Am rămas uluită. Întotdeauna am crezut că cea mai intimă şi mai personală parte a corpului omenesc sunt tălpile, nu organele genitale, inima sau creierul, organe fără o însemnătate fundamentală, dar care sunt supraapreciate. În tălpi se ascunde întreaga ştiinţă despre Om: acolo se scurge din corp esența adevăratei noastre identități şi a atitudinii față de pământ. În contactul cu pământul, în interacțiunea dintre corp și pământ rezidă întregul mister – şi anume că, deși suntem plăsmuiți din moleculele materiei, nu facem totuși parte din ea, suntem separați. Tălpile – ele sunt priza noastră la pământ. Iar acum tălpile acelea goale erau pentru mine dovada originii străine a vecinului meu. Nu avea cum să fie Om. Trebuie să fi fost o formă anonimă, una din cele care topesc metalele în nemărginire și preschimbă ordinea în haos – cum spune Blake al nostru. Poate că fusese un demon. Fiinţele demonice pot fi recunoscute întotdeauna după labele picioarelor, care lasă pe pământ alt fel de urme.

Tălpile acelea – foarte lungi şi înguste, cu degete zvelte și unghii negre, diforme – păreau prehensile. Degetul mare se distanţa uşor de celelalte, asemenea degetului mare de la mână. Erau acoperite de un păr negru şi des. A mai văzut cineva aşa ceva? Sperietoare şi cu mine ne-am uitat lung unul la altul.

În dulapul aproape gol am găsit un costum de culoarea cafelei, puţin pătat, dar în esenţă aproape nepurtat. Niciodată nu-l văzusem în el. Indiferent de anotimp, Talpă Mare purta mereu cizme de pâslă cu carâmbi, pantaloni uzaţi, cămaşă în carouri şi o vestă pepit.

Îmbrăcarea mortului m-a făcut să mă gândesc la mângâieri. Nu cred să fi ştiut ce înseamnă afecțiunea atât cât a trăit. L-am susţinut cu delicateţe de subsuori şi am tras hainele pe el. Greutatea lui se sprijinea pe pieptul meu şi, după un val de repulsie naturală, care aproape că m-a făcut să vomit, mi-a trecut brusc prin cap să strâng corpul acela la piept, să îl bat prieteneşte pe spate, şoptind liniştitor: nu te teme, totul va fi bine. Nu am făcut totuşi asta din cauza lui Sperietoare, care era de faţă. Era posibil să interpreteze gestul meu drept o dovadă de perversiune.

Gesturile reprimate s-au preschimbat în gânduri şi mi s-a făcut milă de Talpă Mare. Poate că fusese abandonat de mama sa şi avusese parte de o viață jalnică și nefericită. Ani îndelungaţi de nefericire distrug un Om mai mult decât o boală incurabilă. Niciodată nu am văzut să aibă musafiri. Nu îl vizitau nici rude, nici prieteni. Nici măcar negustorii de ciuperci nu se opreau prea mult timp la el acasă, la un pahar de vorbă. Oamenii se temeau de el şi nu îl plăceau. Se pare că se întovărăşea doar cu vânătorii, dar nici cu ei nu ieșea prea des. În opinia mea, părea să fi avut vreo cincizeci de ani. Ce n-aş fi dat să-i pot vedea casa a opta, poate l-aș fi descoperit acolo pe Neptun în conjuncție cu Pluton şi pe Marte în Ascendent – cu ferăstrăul lui zimțat în braţele vânoase, mă ducea cu gândul la un prădător care trăieşte numai pentru a semăna moarte şi a aduce suferinţă.

Pentru a putea trage pe el sacoul, Sperietoare l-a ridicat în poziţie şezândă şi atunci am observat amândoi că limba lui mare, umflată, ţinea ceva în gură. După un moment de ezitare, strângând din dinţi de repulsie şi cu mâna tremurândă, am reușit să prind uşor de capăt acel ceva şi am văzut că ţineam în mână un osişor lung, subţire, ascuţit ca un pumnal. Din gura mortului s-a auzit un gâlgâit gutural, urmat de un şuierat delicat, foarte asemănător cu un oftat. Am tresărit amândoi, trăgându-ne un pas înapoi, şi, neîndoielnic, Sperietoare a simţit acelaşi lucru ca şi mine: Groază. Mai ales că, o clipă mai târziu, din gura lui Talpă Mare a prins a se prelinge un firicel de sânge roşu-închis, aproape negru. Un firicel de sânge funest.

Am înţepenit amândoi de spaimă.

— Cred că s-a înecat, a spus Sperietoare cu glas tremurat. S-a înecat cu un os. Osul i-a rămas în gât, s-a înțepenit și l-a sufocat, repeta obsedant.

Apoi, ca şi cum încerca să se liniștească, a mai adăugat:

— La treabă. Nu-i ceva plăcut, dar nu întotdeauna datoria faţă de semeni este ceva plăcut.

Vedeam că se autoproclamase şeful acestui schimb de noapte, dar nu am protestat.

Ne îndeletniceam acum cu ingrata operaţiune de a-l îndesa pe Talpă Mare în costumul de culoarea cafelei şi de a-l aşeza într-o poziţie demnă. De mult nu mai atinsesem un corp străin, darămite un corp neînsuflețit. Simțeam cum îl cuprindea treptat rigiditatea cadaverică, simţeam cum înţepenea tot mai tare cu fiecare minut care trecea – tocmai de aceea ne şi grăbeam aşa. Iar când am terminat și Talpă Mare stătea în sfârșit lungit în costumul lui de sărbătoare, chipul său îşi pierduse deja expresia umană. Devenise, fără nici o îndoială, un cadavru adevărat. Numai arătătorul mâinii drepte nu dorea să se supună poziţiei tradiţionale a mâinilor politicos împreunate, ci se ridica în sus, de parcă în felul acesta ar fi vrut să ne atragă atenţia şi să oprească pentru o clipă eforturile noastre nervoase, grăbite. Şi acum, atenţie! – spunea acel deget. Fiţi atenţi la mine, căci există ceva ce nu vedeţi, e momentul de început al unui proces fundamental pe care nu-l sesizați, dar care merită toată atenţia. Un proces care ne-a adus pe toți deodată în același loc, în căsuţa aceasta din Platou, înconjuraţi de zăpadă şi în toiul Nopţii. Eu – în calitatea mea de cadavru, voi – ca Fiinţe omeneşti bătrâioare şi mai degrabă insignifiante. Dar acesta este abia începutul. Abia acum o să înceapă totul.

Stăteam împreună cu Sperietoare în odaia rece şi jilavă, în pustiul îngheţat care domnea la ora aceea sură din noapte, şi mă gândeam că acel ceva care părăsește corpul, oricum ar fi fost el – bun sau rău, vinovat sau neprihănit –, aspiră cu sine un fragment de lume şi lasă în urmă un gol uriaș.

M-am uitat pe fereastră. Se crăpa de ziuă şi, încetul cu încetul, fulgi lenevoşi de zăpadă începeau să umple neantul de afară. Cădeau alene, învârtejindu-se în văzduh şi rotindu-se în jurul propriei axe ca nişte pene.

Talpă Mare nu mai era printre cei vii, așa că era greu să-i mai port ranchiună sau să am regrete. Mai rămăsese doar trupul, lipsit de viaţă, îndesat în costum. Acum părea liniştit şi mulţumit, ca şi cum sufletul lui se bucura că a scăpat în sfârşit din chingile materiei, iar materia se bucura că s-a debarasat în cele din urmă de suflet. Într-un răstimp atât de scurt s-a produs un divorţ metafizic. Sfârşitul.

Ne-am aşezat în fața uşii deschise a bucătăriei şi Sperietoare a întins mâna după sticla de votcă începută de pe masă. A găsit un pahar curat şi mi-a turnat mai întâi mie, apoi sieși. Prin fereastra înzăpezită pătrundea uşor strălucirea zorilor, lăptoasă ca neoanele de spital, şi în lumina aceea am observat că Sperietoare era nebărbierit, iar barba lui era la fel de căruntă ca părul meu. Am observat că pijamaua lui dungată şi decolorată ieșea neglijent de sub cojocul care etala o gamă variată de pete.

Am băut un pahar mare de votcă; m-a încălzit pe dinăuntru.

— Cred că ne-am îndeplinit datoria faţă de el. Fiindcă cine altcineva putea s-o facă? a spus Sperietoare, mai mult pentru sine. A fost un ticălos nenorocit, dar ce-are a face?

Şi-a mai turnat un pahar şi l-a băut dintr-o înghiţitură, apoi s-a cutremurat de dezgust. Se vedea că nu era deprins cu băutura.

— Mă duc să sun, a spus şi a plecat.

M-am gândit că i se făcuse rău.

M-am ridicat şi m-am uitat la dezordinea cumplită ce domnea împrejur. Speram să găsesc undeva cartea de identitate cu data naşterii lui Talpă Mare. Doream să aflu tot, doream să-i verific conturile astrale.

Pe masa acoperită cu o muşama uzată se afla o tavă cu bucăţi de friptură din cine ştie ce Animal. Alături, într-o oală, se odihnea borşul acoperit cu o pojghiţă albă de grăsime. O felie de pâine tăiată lângă restul franzelei, niște unt în ambalaj auriu. Pe podeaua acoperită cu linoleum vechi zăceau alte resturi de Animal: probabil căzuseră de pe masă odată cu farfuria pe care se aflau, cu un pahar şi nişte fursecuri fărâmițate. Toate erau strivite, călcate în picioare pe pardoseala mizerabilă.

Şi în momentul acela am văzut pe o tavă de tablă de pe pervazul ferestrei ceva ce i-a luat creierului meu câteva clipe bune să recunoască, atât de mult a refuzat s-o facă: era un cap de căprioară retezat cu precizie chirurgicală. Lângă el se aflau patru picioare. Ochii întredeschişi trebuie să fi urmărit tot timpul cu atenţie activitatea noastră.

A, da, era una din acele Domnişoare înfometate care se lasă cu naivitate momite iarna cu mere îngheţate şi care, odată prinse în capcană, mor în chinuri, sufocate de laţ.

Când mi-am dat seama încetul cu încetul ce se întâmplase acolo, m-a cuprins Groaza, secundă după secundă. Prinsese o Căprioară în laţ, o omorâse, o tranșase, apoi fripsese carnea şi o mâncase. O Fiinţă mâncase o alta, Noaptea, în linişte și tăcere. Și nimeni nu a protestat, iar din cer nu s-au abătut asupra lui fulgere și trăsnete. Şi totuşi nu a scăpat nepedepsit, Demonul, chiar dacă nu murise de mâna cuiva.

În grabă, cu mâini tremurânde, am strâns la un loc resturile căprioarei, acele oase mititele, pentru a le putea îngropa mai târziu. Am găsit o pungă veche şi am băgat în giulgiul acela de plastic toate oasele, unul câte unul. La sfârșit am strecurat cu grijă în pungă și capul.

Atât de mult îmi doream să aflu data de naştere a lui Talpă Mare, încât am început să scotocesc febril după buletinul lui de identitate – în bufet, printre câteva hârtii, foi din calendar şi ziare, apoi în sertare: acolo se ţin actele în casele de la ţară. Şi chiar acolo l-am și găsit – între coperte verzi, roase, probabil că nici nu mai era valabil. În fotografie Talpă Mare avea douăzeci şi ceva de ani, o faţă lungă, asimetrică, şi ochi mijiţi. Nu fusese frumos nici măcar în tinerețe. Cu un ciot de creion, am notat data şi locul naşterii. Talpă Mare se născuse pe 21 decembrie 1950. Chiar aici.

Şi ar trebui să mai spun că am mai găsit ceva în sertar: un teanc de fotografii color recente. M-am uitat repede prin ele, din reflex, iar una mi-a atras atenţia. Am privit-o de aproape şi eram pe punctul să o pun deoparte. Mi-a trebuit ceva timp să înțeleg ce văd. În jurul meu domnea liniştea, iar eu mă aflam în mijlocul ei. Mă uitam la fotografie. Corpul mi s-a încordat, eram gata de luptă. M-a cuprins ameţeala, iar în urechi îmi creştea un ţiuit lugubru, un zumzet, de parcă o armată de mii şi mii de oameni avansa la orizont – voci, scrâşnetul fierului, scârţâitul roţilor în depărtare. Furia face ca raţiunea să devină mai limpede şi mai pătrunzătoare, iar atunci vezi mai multe. Domină asupra celorlalte emoții şi pune stăpânire pe corp. Nu există nici o îndoială că din Furie se trage înţelepciunea, pentru că numai Furia este în stare să depăşească toate graniţele.

Cu mâinile tremurânde, am băgat fotografia în buzunar şi imediat după aceea am auzit cum totul se pune în mișcare, motoarele lumii pornesc şi maşinăria se urnește din loc – ușa a scârţâit, o furculiţă a căzut pe podea. Din ochi îmi curgeau lacrimi.

Sperietoare stătea în pragul uşii.

— Nu a meritat să plângi pentru el.

Strângea din buze și forma concentrat un număr.

— Tot timpul intră rețeaua cehă, a spus. Trebuie să urcăm pe deal. Mergi cu mine?

Am închis uşa după noi în linişte şi am pornit amândoi, croindu-ne drum prin zăpadă. Pe deal Sperietoare a început să se învârtă în jurul propriei axe, cu ambele telefoane în mâinile ridicate, căutând reţeaua. În faţa noastră se întindea Valea Kłodzko, scăldată în lumina argintie, cenuşie a zorilor.

— Salut, fiule, a spus Sperietoare la telefon. Nu cred că te-am trezit, nu-i așa?

O voce nedeslușită a răspuns ceva ce nu am înţeles.

— Fiindcă vecinul nostru nu mai trăieşte. Cred că s-a înecat cu un os. Acum. În seara asta.

Vocea de la celălalt capăt a spus din nou ceva.

— Nu. Sun acum. Nu am avut reţea. Eu şi doamna Duszejko, ştii, vecina mea, l-am îmbrăcat deja – s-a uitat în treacăt la mine –, ca să nu înţepenească…

Şi din nou vocea, numai că de data asta mai nervoasă.

— În orice caz, e deja în costum…

Şi în acel moment persoana de la telefon a început să vorbească mult şi repede, aşa că Sperietoare a luat telefonul de la ureche şi s-a uitat la el dezgustat.

Apoi am sunat la Poliţie.