© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3558-0

ISBN PDF: 978-973-46-3559-7

ISBN print: 978-973-46-0809-6

Ilustraţii de  Carmen Parii

Ilustraţia copertei: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Inelul fermecat

dată, demult, trăia o bătrână împreună cu nepotul ei. Şi iată că veni o vreme când ei nu mai găsiră nimic ce să mănânce. Trecură câteva zile şi băiatul zise:

— Cât suntem de nefericiţi, bunico!

Şi atunci bătrâna îi dădu zece bănuţi.

— Du-te la bazar şi cumpără câte ceva de mâncare, zise ea.

Plecă el la bazar şi ce văzu? Pe drum, copiii târau după ei un câine, cu gândul să-l omoare. Atunci băiatul se rugă:

— Nu-l omorâţi, daţi-mi-l mie, am să vă plătesc bani buni pentru el!

Copiii se învoiră, aşa că băiatul luă câinele şi îl duse acasă. Văzându-l, bătrâna îl întrebă:

— Ei, ce-ai cumpărat?

— Am cumpărat un câine, răspunse el.

— La ce bun un câine? mai întrebă uimită bătrâna.

— Bunico, noi eram doi, acum vom fi trei.

Şi rămaseră încă o noapte flămânzi.

Când se lumină de ziuă, bătrâna îi dădu nepotului cincisprezece bănuţi, zicându-i:

— Du-te din nou la bazar şi cumpără ceva de mâncare. Nu putem rămâne flămânzi.

Băiatul plecă şi hoinări până seara. Pe drum, văzu cum nişte copii băgaseră o pisică într-un coş şi o duceau s-o omoare. Atunci, la fel ca în ajun, băiatul începu să se roage:

— N-o omorâţi, daţi-mi-o mie, am să vă plătesc bine pentru ea!

Şi copiii, luând banii, îi dădură bucuroşi pisica. Iar bunica îl aştepta gândindu-se: „O să aducă nepotul meu câte ceva, am să pun la fiert şi o să mâncăm. Suntem atât de flămânzi”.

Nepotul veni, dar în coş nu avea decât o pisică. De aceea, bătrâna îl iscodi:

— Dar ce nevoie avem noi de pisică?

— Noi eram trei, cu ea vom fi patru şi, pe deasupra, pisica ne va fi de folos.

Bătrâna nu mai zise nimic. În ziua următoare, îi dădu nepotului douăzeci de bănuţi.

— Du-te la bazar, cumpără ceva, altfel nu ne va fi bine, zise ea.

Şi nepotul iarăşi plecă la bazar şi rămase acolo până spre asfinţit. Iar când se înseră de-a binelea, băgă de seamă că nişte copii închiseseră într-un coş un şarpe pe care îl duceau să-l omoare. Băiatul îi rugă:

— Nu-l omorâţi! Mai bine daţi-mi-l mie! Am să vă dau bani frumoşi în schimb!

— Fie, ia-l! răspunseră ei.

Băiatul le dădu banii, luă şarpele şi-l aduse acasă. Bătrâna îşi întrebă nepotul:

— Ce-ai cumpărat?

— Un şarpe, bunico! răspunse el.

Şi bunică-sa începu să-l dojenească:

— Netrebnic ce eşti, ce ne trebuia nouă un şarpe? Mă va muşca noaptea. De ce l-ai adus aici?

— Bunico, şi el ne va prinde bine. Eram patru, cu el vom fi cinci, răspunse nepotul.

Dar veni o altă zi şi, dintr-odată, şarpele vorbi cu grai omenesc:

— Au trecut deja trei ani de când m-am pierdut de părinţi. Odată, cumva, poate că ai să mă duci la ei şi atunci eu am să le povestesc cum m-ai scăpat de la moarte şi drept răsplată ei îţi vor dărui tot ce îţi va pofti inima!

Aflând dorinţa, dar şi făgăduiala şarpelui, băiatul se duse la bunică-sa.

— Bunico, vreau să duc şarpele pe care l-am cumpărat la părinţii lui!

— Secătură, îi zise bătrâna, niciodată nu mă asculţi şi uite acum ce vrei să faci! Oare drumul înapoi îl vei mai afla? Faci numai ce te taie capul!

Şi băiatul înţelese că bunica era tare nemulţumită, aşa că, în acea zi, el nu se duse nicăieri. Veni o nouă zi şi şarpele iarăşi grăi:

— Hai să mergem la părinţii mei.

— Aşa să fie, hotărî băiatul, deşi bunica mea nu va încuviinţa.

Şi împreună porniră spre părinţii şarpelui. Merseră ce merseră, până ajunseră la o vale. Şarpele era în faţă, băiatul îl urma. Intrară apoi într-o peşteră. Iar acolo şarpele îl povăţui:

— Orice ţi s-ar da, să nu primeşti! Chipurile, să spui: „Mie nu-mi trebuie nimic”.

— Prea bine, şarpe, se învoi băiatul.

Mult merseră ei pe sub pământ şi, în sfârşit, ajunseră. Şarpele îl lăsă pe băiat la intrare, apoi dispăru după o uşă. Văzându-l, părinţii rămaseră fără grai de uimire şi tulburare. După un timp îşi veniră în fire şi întrebară:

— Cum de-ai venit? Cine te-a adus?

— Un băiat bun mi-a răscumpărat viaţa, răspunse şarpele, căci era să fiu omorât de nişte copii răi. Şi iată că acest băiat a dat douăzeci de bănuţi în schimbul vieţii mele! Am stat la el două zile, apoi chiar el m-a adus aici.

— Dar unde e acum acest băiat? voiră să ştie părinţii.

— Aşteaptă la uşă, răspunse şarpele.

— Du-te şi adu-l! porunciră ei.

Aşa că şarpele îl însoţi înăuntru pe băiat. Dar pe drum îi dezvălui taina:

— Tatăl meu are inelul lui Soleyman¹. Numai acest inel să-l iei, cât despre restul, ce are el să-ţi mai dea, să nu primeşti. De fapt, eu am să zic: „Tată, iată pe acest tânăr care m-a salvat, altfel aş fi fost mort, iar tu ai fi rămas fără copil”.

Băiatul şi şarpele intrară la părinţi. Şase zile aceştia le purtară de grijă şi în cea de-a şaptea îl lăsară pe băiat să plece. Cât nu se străduiră să-i dăruiască acestuia tot felul de lucruri, degeaba!

— Nu-mi trebuie nimic, răspunse băiatul. Doar inelul lui Soleyman daţi-mi-l, doar atât!

Aşa că tatăl şarpelui trebui în cele din urmă să scoată inelul din cufăr şi să i-l dăruiască, după care porunci ca tânărul să fie cât se poate de repede scos din peşteră.

Pe drumul de întoarcere, puiul de şarpe îi destăinui salvatorului său:

— Inelul prorocului Soleyman, pe care l-ai primit, e fermecat. Opreşte-te la izvor, cere tot ce pofteşti şi negreşit dorinţa ţi se va îndeplini.

Aşa că se întoarse băiatul acasă. Trecuseră şapte zile de când nu-l mai văzuse bunică-sa. Iar acasă, numai ce intră, că ea îl îmbrăţişă, îl sărută şi căzu fără simţire. După ce se scurse o vreme, îşi veni în fire şi se jelui:

— Eram deja încredinţată că n-ai să mai vii şi că mi-e sortit ca trupul meu să fie mâncat de câini şi de corbi.

Dar nepotul o încredinţă:

— Eu, bunico, n-am să te las niciodată singură, ne vom sprijini unul pe altul. Până la moarte o să am grijă de tine.

Se înseră de-a binelea, iar băiatul îşi luă inelul şi se duse la izvor să-şi încerce norocul. Şi acolo grăi:

— O, Stăpân-al-Lumii, porunceşte să se ivească aici un sac cu făină şi două străchini pline cu grăsime!

Aşteptă puţin şi iată şi sacul cerut, iată şi străchinile. Îşi aruncă sacul pe umeri şi se întoarse numaidecât acasă.

Câteva zile, trăiră amândoi în îndestulare, după care tânărul zise:

— Bunico, peţeşte-o pe fata şahului pentru mine, fiindcă este greu să trăieşti fără nevastă.

Dar bătrâna se sperie tare:

— Scoate-ţi gărgăunii din cap, nepoate, o să mă omoare. Din acest peţit n-o să iasă nimic bun. Mă vor aduce moartă de acolo.

Dar tânărul nu se putea împăca deloc cu acest gând.

— Bunico, măcar o dată să te duci. O vor da, bine, n-o vor da, nu-i nimic.

Veni seara, ea coapse lipii în cuptor, le vârî într-o traistă. A doua zi, dimineaţa, aruncă traista în spinare şi porni spre şah. Când ajunse la porţi, străjile o opriră – n-avea voie nicicum la şah. Atunci bătrâna le grăi:

— Nu se întâmplă nimic, doar o vorbă să-i zic măritului şah!

De-abia la amiază, cum-necum, o lăsară. Aşadar intră, dădu bineţe şi se aşeză. Şahul le porunci vizirilor² săi:

— Întrebaţi-o ce doreşte!

— De ce ai venit? o întrebă unul dintre viziri.

— Eu am un nepot, începu ea, şi am venit s-o peţesc pe fata şahului. Oare n-o dă el pe fată nepotului meu?

— Loveşte-o şi alung-o! strigă şahul mâniat. Cum să-i dau fata nepotului ei?

Atunci intră în vorbă şi alt vizir, cu povaţa:

— Înălţimea ta, nu trebuie neapărat s-o loveşti, porunceşte-i să îndeplinească pe dată ceva peste puterile omeneşti. Cel ce pretinde trebuie pus la încercare.

— Prea bine, încuviinţă şahul. Eu am trei lucruri de cerut. Mai întâi, peste noapte să fie în curtea mea un castel mai frumos decât cel în care vă aflaţi. În al doilea rând, lângă castel să susure un pârâiaş cu lapte şi în grădină, prin copaci, să cânte privighetorile. Şi în al treilea rând, înaintea porţilor mele să mă aştepte patruzeci de catâri cu poveri. Şi toate astea, în trei nopţi la rând.

Şi bătrâna plecă acasă. Când ajunse la nepot, îi zise acestuia:

— Aşa sunt ei, nepoate, au poruncit să facem ceea ce toată viaţa n-o să izbutim amândoi să îndeplinim.

— Dar ce anume? o iscodi tânărul.

Şi bătrâna începu să povestească:

— Primul lucru uite care este – şahul a poruncit ca peste noapte să se ivească în curtea lui un asemenea castel, mai frumos decât cel pe care îl are. Al doilea, iată – peste încă o noapte în curtea castelului să curgă un pârâiaş cu lapte, iar în copaci să cânte privighetori. Al treilea – când se trezeşte şahul, dimineaţa, după a treia noapte, la porţi să fie pregătiţi patruzeci de catâri cu poveri.

Aflând pretenţiile şahului, nepotul strigă bucuros:

— Dar nu-i greu, bunico!

Veni seara. Tânărul îşi luă inelul, plecă la izvor şi începu să se roage:

— O, Stăpân-al-Lumii, când va sosi dimineaţa, fie ca alături de palatul preamăritului şah să se ivească un asemenea castel, care să fie de mii de ori mai frumos decât al lui!

Apoi tânărul porni spre casă şi îşi ascunse inelul în cufăr. Când se făcu dimineaţă, îi zise bunică-si:

— Du-te şi te uită ce e pe acolo!

Bătrâna se duse şi şahul tocmai ieşea din palat şi privea – acolo era un castel mai frumos decât al lui! Dar el uitase ce poruncise cu o zi mai înainte, i se făcu teamă şi se gândi: „Se pare că s-a ivit un duşman al meu”. Şi pe dată se grăbi spre vizirii săi.

— Priviţi, ce înseamnă asta? îi iscodi şahul.

Vizirii răspunseră astfel:

— Preamărite şah, i-ai poruncit ieri bătrânei să facă acest lucru!

— Deci castelul este ridicat! se minună şahul.

Tot atunci veni şi bătrâna, care zise:

— Preamărite şah, o poruncă a ta a fost îndeplinită, au mai rămas două.

— Îndeplineşte-le acum şi pe celelalte două, dacă eşti în stare! îi ceru şahul.

Bătrâna se întoarse atunci acasă şi-i spuse nepotului său:

— Acum, nepoate dragă, au mai rămas de îndeplinit două porunci.

Veni înserarea, nepotul scoase iarăşi inelul din cufăr şi porni spre izvor, unde se rugă:

— O, Stăpân-al-Lumii, fie ca lângă castelul şahului să se ivească un pârâiaş cu lapte, iar în copaci să cânte privighetori!

Apoi nepotul tăie trei crenguţe, le înfipse în pământ şi se întoarse acasă. Şi din nou îl vestiră pe şah că acum privighetorile cântau în grădină. El ieşi din palat şi se bucură – pârâiaşul de lapte susura, privighetorile revărsau triluri. Dar şahului i se făcu rău, leşină, căzu la pământ. Peste vreo două ceasuri i se înfăţişară vizirii şi întrebară:

— Ce s-a întâmplat, mărite şah?

— M-au părăsit puterile, mărturisi şahul.

Şi peste puţin se ivi bătrâna, zicând:

— Mărite şah, am îndeplinit şi cea de-a doua poruncă, a mai rămas una.

— Îndeplineşte-o şi pe asta, răspunse şahul, apoi vino şi îmi voi îndeplini şi eu făgăduinţa.

Bătrâna se bucură, se întoarse acasă şi zise nepotului:

— Încă un lucru mai ai de făcut, dragul meu nepot, şi fata şahului va fi a ta!

— Acest lucru nu e greu, o încredinţă tânărul. La noapte va fi gata, iar după aceea să te duci degrabă să-mi orânduieşti nunta!

— Întocmai voi face! se învoi bătrâna.

Iarăşi se înseră, tânărul scoase inelul din cufăr, porni spre acelaşi izvor şi începu să se roage:

— O, Stăpân-al-Lumii, fie ca la porţile şahului să apară patruzeci de catâri încărcaţi cu poveri!

Rosti aceste vorbe, se întoarse acasă şi se culcă. A doua zi, o îndemnă pe bunică-sa:

— Acum du-te la şah!

Iar şahul se sculase şi el de dimineaţă – patruzeci de catâri împovăraţi stăteau unul după altul la porţile palatului. Tot atunci veni şi bătrâna. Văzând-o, şahul îi zise plin de îndoială:

— Bătrâno, ai îndeplinit tot ce ţi-am cerut, dar nu pot pricepe cum va putea un şah să-şi dea fata unui nepot al unei bătrâne oarecare. Apoi şi oamenii vor râde de mine, îmi vor scorni cine ştie ce poreclă!

După care şahul se adresă vizirilor:

— Acum lăsaţi-o pe bătrână să plece şi fie ca ea să se întoarcă peste patru zile. Până atunci am să găsesc eu vreo scăpare, mai zise şahul după ce bătrâna plecă.

Iar ea se întoarse acasă, unde nepotul o întrebă:

— Cum e, bunico?

Şi bătrâna îi arătă cu tristeţe:

— Şahul, dragul meu, a zis că dacă-ţi dă fata ţie, nepotului meu, are să ajungă de ocară. Mi-a mai zis să vin peste patru zile, dar până atunci are să găsească el vreo scăpare.

— Nu-i nimic, zise nepotul.

Veni seara şi nepotul scoase inelul din cufăr, se duse la izvor şi începu să se roage:

— O, Stâpân-al-Lumii, fie-ţi milă şi trimite-mi cinci oi, trei saci cu făină şi trei urcioare cu ulei!

Numai ce zise, că toate se şi iviră. Şi el mână oile acasă, apoi se întoarse să ia făina. Cără făina şi iarăşi veni, după ulei. Duse uleiul şi se întoarse să ia inelul.

După ce trecură cele patru zile, bătrâna iarăşi se înfăţişă şahului, iar acesta o întrebă:

— Şi acum ce mai vrei?

— Am venit în peţit, răspunse bătrâna. Nu aşa ne-a fost vorba?

— Pleacă de aici, strigă şahul, nu mă bate la cap! Ce, sunt netot? Am să-mi dau fata vreunui prinţ, şi nu nepotului tău!

Dar bătrâna rămase pe loc. Nu voia să plece. Văzând stăruinţa ei, şahul porunci vizirilor:

— Ia goniţi-o!

Şi bătrâna plecă amărâtă. Se întoarse acasă şi i se jelui nepotului:

— Pe mine, nepoate, numai că nu m-au lovit cu pumnii, de s-ar prăpădi această fată de şah!

— Nu-i nimic, nu te amărî dintr-atât, căută s-o îmbuneze nepotul.

Şi, când sosi noaptea, el scoase inelul şi începu să se roage la Izvorul-împlinirii-Dorinţelor. Şi pe dată se ivi prinţesa, pe care o luă acasă la el. Ea nu se împotrivi, fiindcă era tare supărată că tatăl ei, şahul, nu se ţinuse de cuvânt.

Când şahul se trezi dimineaţa şi văzu că fata nu e nicăieri, se mânie nespus, chemă toţi locuitorii oraşului şi grăi:

— Cui îmi va găsi fata, aceluia am să-i dau comori nenumărate.

Iar o vrăjitoare, care ascultase vorbele şahului, îl încredinţă:

— Eu am s-o găsesc, prealuminate!

Şi îşi pregăti vrăjitoarea maşinăria ei de zburat şi porni. Zbură la casa tânărului, coborî, iar maşinăria o ascunse pe acoperiş. Apoi, dându-se jos de acolo, începu să-şi facă de lucru prin curte. Iar în curte era foarte frig. În acest timp, tânărul era plecat la vânătoare şi, când se întoarse, văzu o bătrână stând în curte şi tremurând de frig. El intră în casă şi zise fetei şahului:

— Afară, în curte, o bătrână tremură de frig. Poate că bătrâna ne va fi de folos. Să rămână la noi.

Presimţind însă ceva, prinţesa se împotrivi:

— De la această bătrână nu vom avea decât necazuri.

— Ce necazuri să avem din partea ei? Noi suntem trei, iar cu ea vom fi patru!

— Atunci, fie precum zici! se învoi prinţesa în cele din urmă.

Şi el o aduse pe bătrână în casă, îi dădu o lipie să mănânce pe săturate, apoi o întrebă:

— Încotro ţi-e drumul, mătuşică?

Şi ea începu să plângă:

— N-am pe nimeni pe această lume…

— Rămâi atunci la noi.

Peste alte patru zile, tânărul plecă din nou la vânătoare. Atunci bătrâna luă cheia de la cufăr, îl deschise şi găsi acolo inelul fermecat. Nu peste mult, o urcă pe fată pe acoperiş, o aşeză în maşinăria de zburat şi o duse la tatăl ei, şahul. Îi dădu şi inelul fermecat, iar şahul îi dărui comori de preţ, după cum făgăduise.

Când tânărul se întoarse de la vânătoare, prinţesa nicăieri! Şi se întristă. Iar când intră şi se uită în cufăr, nici inelul nu mai era. Se aşeză pe laviţă, se lungi şi nu mai dori să ştie de nimic. Atunci câinele merse la pisică şi-i spuse:

— El doar ne-a făcut un bine, hai să pornim pe urmele vrăjitoarei, să-i aducem inelul înapoi.

Şi câinele şi pisica porniră la drum. Ajunseră la palatul şahului. Acolo, pisica zise:

— Când am să intru, am să fug drept în încăperea unde-şi ţine şahul comorile, am să iau de acolo inelul şi am să ies tot în fugă. Iar tu aşteaptă-mă aici!

Pisica se furişă în palat, ajunse la comori, găsi repede inelul şi-l luă cu dinţii. Apoi ieşi în goană prin porţi, iar câinele după ea.

Aduseră inelul şi i-l aşezară tânărului pe piept. Iar acesta scoase un ţipăt. Pe dată luă inelul, se duse la izvor şi începu să se roage spre a i se îndeplini dorinţele. Iarăşi i se înfăţişă prinţesa, o luă şi o aduse acasă. Atunci şi şahul îi lăsă în pace şi ei trăiră fericiţi.

1. Soleyman – regele biblic Solomon, simbol al înţelepciunii; se credea că avea un inel cu puteri magice.

2. Vizir – sfătuitor al suveranului, ministru; ierarhic, vizirul mâinii drepte este cel mai important.

Feciorul negustorului şi prinţesa

răia, odinioară, un negustor pe nume Hogea. De la şapte ani şi până la şaptezeci el nu se ocupă decât cu negoţul, iar până la şaptezeci de ani nu cunoscuse bucuria de a avea urmaşi. Dar iată că, într-o bună zi când era acasă, se gândi: „O, Allah Atotputernic şi Milostiv, viaţa mea ajunge la capăt şi copii tot nu mi-ai dăruit! Dacă mâine, pe neaşteptate, părăsesc această lume, atunci toată averea mea se va duce la rudele îndepărtate”. Când chibzuia astfel, pe negândite, îi sosi vestea: ţi se va naşte un fecior. Hogea se bucură mult şi-l preamări pe Allah. Chiar din acea zi în care i se născuse copilul simţi că parcă întinerise. Nu trecu mult şi Hogea îşi încărcă din nou cămilele şi catârii cu marfă şi porni într-ale negoţului.

Se îndeletnici cu negustoria încă zece ani, iar când împlini optzeci, nu mai găsi putere să facă drumuri lungi. Dar iată că, odată, îşi chemă feciorul şi îi grăi:

— Nu mai am putere să muncesc, acum toată nădejdea e la tine, trebuie să te obişnuieşti cu îndeletnicirea tatălui. Uite câte cămile şi câţi catâri ai, încarcă-i şi porneşte la drum împreună cu verişorii tăi!

Feciorul vorbi şi el:

— Tăicuţă dragă, sunt prea tânăr pentru negustorie.

Ascultându-i spusele, tatăl îl povăţui:

— Tu trebuie să fii doar cu luare aminte la încărcătură, că restul intră în grija verişorilor tăi.

— Prea bine, încuviinţă feciorul.

În ziua ce urmă îşi pregătiră proviziile de drum şi peste alte două zile, cu verişorii împreună, porniră toţi la drum.

Tânărul nostru avea încărcătură pentru o sută de catâri şi o sută de cămile. Aşa străbătură câteva văi şi câmpii şi ajunseră într-un loc unde ar fi trebuit să se grăbească, când zăriră înaintea lor ceva neobişnuit. Veneau câţiva oameni care duceau un mort pe năsălie. Era de mirare ce gălăgie şi hărmălaie făceau. Un tânăr mergea alături şi-l lovea pe cel mort. Când feciorul negustorului văzu ce se petrece, întrebă:

— Hei, omule, care este păcatul acestui mort de-l bateţi şi după ce şi-a dat sufletul? E doar un mort, mai bine ar fi să-l îngropaţi în linişte.

Iar cel întrebat răspunse:

— Tu habar n-ai. Când era viu, l-am împrumutat cu mulţi bani. Nu mi-a înapoiat datoria şi a murit. Acum eu îl car aşa mort din oraş în oraş ca răzbunare.

Feciorul negustorului îl mai întrebă:

— Dar cât îţi datora?

— O cămilă cu încărcătură cu tot, răspunse omul.

Şi fără să stea mult pe gânduri, feciorul negustorului îi arătă o cămilă încărcată.

— Uite acolo o cămilă încărcată, du-te şi ia-o. Iar pe mort lasă-l în grija noastră, îl vom îngropa noi în acest loc.

Aşa că lăsară mortul şi luară tot avutul lor, nu doar o cămilă. Feciorul negustorului îl îngropă chiar acolo şi apoi se întoarse acasă.

Intră pe uşă şi, văzându-l, tatăl îl iscodi:

— Dar ce s-a întâmplat, fiule, de ce te-ai întors atât de repede?

Iar feciorul îi povesti cele întâmplate şi mai zise pe deasupra:

— Acum fă cu mine ce pofteşti, fie izgoneşte-mă, fie omoară-mă!

Tatăl se gândi şi îi mărturisi:

— Era mai bine să nu fi avut un fecior asemenea ţie. Oricum verişorii tăi sunt mai buni. Fără doar şi poate că ar fi dat numai o parte din încărcătură. Acum am să te îndepărtez de la orice treabă.

— Cum doreşti, răspunse feciorul.

Trecu un an de zile. Tânărul într-atâta îl mulţumi pe tată încât acesta, până la urmă, se îndură şi îl iertă. Îi îngădui iarăşi să se îndeletnicească cu negustoria. Şi acum din nou îl povăţui pe fecior:

— Înainte de toate, fiule, ţie îţi trebuie o slugă. Însă fii cu băgare de seamă ca sluga să nu se dovedească a fi rea. Aşa că, dacă e să iei slugă, atunci să fie şi bună.

Feciorul se miră şi întrebă:

— Dar care e slugă bună şi care e slugă rea?

— Slugă bună e aceea care, oriunde te opreşti, înainte de toate îţi aşază aşternutul pentru dormit, îţi fierbe ceaiul şi apoi rânduieşte animalele de povară pentru înnoptare. Dimineaţa se scoală, încarcă poverile, îţi aduce calul şi te aşază pe el. Iar sluga rea este cea care se sfădeşte cu tine. Dacă vă opriţi undeva, sluga rea zice: „Până descarc poverile, tu adu lemne de foc!”.

Tânărul îl ascultă pe tată şi plecă să caute slugă. Merse şi, pe drum, întâlni un tânăr frumos la chip. Şi acesta îl întrebă pe feciorul negustorului:

— Încotro ai pornit-o?

— Am plecat să caut o slugă.

— Nu mă iei slugă pe mine? îl descusu tânărul.

Feciorul negustorului se gândi puţin şi încuviinţă:

— Bine.

Şi împreună se întoarseră la negustorul Hogea. Feciorul îi zise tatălui:

— Tăicuţă, mi-am găsit slugă.

— Foarte bine, dacă e aşa, atunci strânge provizii de drum şi plecaţi.

Tânărul încărcă patruzeci de catâri, patruzeci de cămile, ceru binecuvântarea tatălui şi porniră la drum.

După ce străbătură câteva văi şi câmpii, ajunseră pe un maidan. Soarele deja apusese. Sluga descărcă repede încărcătura şi înainte de toate aşeză aşternutul pentru feciorul negustorului. Apoi îi fierse şi ceaiul. După ceai, rândui animalele pentru înnoptare şi numai după aceea luă o frânghie şi plecă în pădure după lemne. Aduse o sarcină de lemne şi începu să pregătească cina. După ce termină de fiert mâncarea, o duse pe tavă când, în aceeaşi clipă, dădu buzna în cort un câine.

Văzând câinele, feciorul negustorului se bucură mult:

— Ce bine că s-a ivit câinele!

Dar sluga, dimpotrivă, nemulţumită, zise:

— Nu, acest câine nu ne este de niciun folos!

Dar feciorul negustorului crezu în ceea ce spusese la început:

— Acest câine ne va folosi!

Sluga simţi că feciorul negustorului se mâniase, de aceea tăcu şi se aşeză undeva mai departe. Când începură să mănânce, câinele hăpăia şi el dintr-o strachină. După ce terminară se pregătiră de culcare. Iar mai târziu, văzând că oamenii dormeau, câinele se ridică în tăcere şi fugi.

Dimineaţa, sluga se ridică din aşternut şi înţelese că le plecase câinele. Îi zise atunci feciorului de negustor:

— Câinele pe care l-am adăpostit ieri a fugit.

Mai târziu încărcară animalele şi porniră mai departe. Merseră fără a se opri până aproape de amurg, iar cam pe când trebuia înfăptuită rugăciunea de seară¹ făcură din nou popas în mijlocul câmpului. Sluga descărcă mărfurile, întinse aşternutul pentru feciorul negustorului, apoi îi dădu ceaiul şi fără să mai stea, luă frânghia şi se duse după lemne. Aduse lemnele, rândui animalele şi se apucă să fiarbă mâncarea. Şi când mâncarea era deja fiartă şi se pregătea s-o toarne în străchini, iarăşi veni câinele în fugă. Feciorul negustorului se bucură din nou:

— S-a întors câinele nostru!

Sluga tăcu. Îl săturară pe câine, mâncară şi ei şi se culcară. Sluga se uită – feciorul negustorului adormise. Şi, cu băgare de seamă, scoase sabia din teacă şi nu-şi mai luă ochii de la câine. Iar câinele, după o vreme, se ridică încetişor şi o rupse la fugă. Sluga, după el, îi luă urma.

Mult fugiră ei şi până la urmă ajunseră în trecătoarea Toriksalot, locul unde, chiar dacă ţipi, nu se aude nimic. Fugiră până în adâncul trecătorii şi acolo sluga dădu peste o colibă. Câinele alergă în jurul colibei şi se făcu nevăzut. Cât de atent se uită sluga, nu găsi intrarea. Atunci se căţără pe acoperiş. Iar acolo era hornul de la vatră. Se uită prin el şi înăuntru zări trei peri². Una stătea lângă vatră, alta se afla la stânga după intrare, iar a treia era aşezată pe locul orânduit oaspeţilor. Şedeau şi nu spuneau nimic. După un timp, acea peri care era aşezată lângă vatră grăi:

— O, Doamne, ce nătâng e feciorul negustorului. S-a prefăcut în câine şi vine să-şi mănânce pâinea!

Altă peri, cea care şedea la stânga după intrare, grăi şi ea:

— Până la urmă asta îi aduce nenorocire. Dacă va izbuti, chiar îl omoară.

A treia peri, care era aşezată pe locul cuvenit oaspeţilor, zise:

— Dacă îl omoară cel prefăcut, atunci o să ia de la el puţină carne şi va face un leac cu care se vindecă orice boală.

Sluga ascultă toate acestea şi plecă.

Când se lumină de ziuă, ajunse la cort. Feciorul negustorului îl văzu şi întrebă:

— Unde ai fost?

— O cămilă s-a dezlegat, am prins-o şi am adus-o.

Apoi, ca de obicei, încărcară marfa pe animale şi porniră la drum. Şi din nou merseră până seara, când poposiră în apropierea unui oraş şi îşi ridicară cortul pe nisip curat. Când terminară tot ce trebuia, se aşezară pentru cină, timp în care se ivi acelaşi câine. De data aceasta, feciorul negustorului se mânie. Iar sluga, ca şi mai înainte, tăcu. Terminară de mâncat şi se aşezară să doarmă. Şi iarăşi sluga începu să-l pândească pe câine. Când crezu că adormiseră, câinele se ridică fără zgomot şi fugi. Şi tot atunci sluga îşi vârî sabia sub şubă şi se grăbi pe urmele câinelui. Nu fugi mult şi îl ajunse. Îi aruncă şuba pe cap şi îl lovi cu sabia. Şi astfel câinele zbură făcut bucăţi. Sluga adună bucăţile de carne, făcu din ele un cocoloş pe care îl legă într-o cârpă şi plecă. Din aceste bucăţi făcu leac pentru toate bolile.

Când se întoarse, feciorul negustorului îl iscodi iarăşi:

— Unde ai fost?

— Catârii s-au dezlegat şi eu i-am priponit.

La amiază intrară în oraş. Dintr-odată se auzi un glas tunător. Era pristavul şahului care vestea:

— Fata şahului este foarte bolnavă. Orice lecuitor sau solomonar să vină cu grăbire la palatul şahului. Celui care o va lecui şahul îi va da fata de nevastă.

Sluga auzi, se duse la feciorul negustorului şi îi zise:

— Azi pristavul a vestit că fata şahului este foarte bolnavă şi că îi va da fata celui care o va înzdrăveni. Stăpâne, îngăduie-mi să mă duc s-o lecuiesc.

Feciorul negustorului se mânie:

— Eu ştiu mai multe decât tine şi totuşi nu mă duc, iar tu, care nimic nu gândeşti, eşti gata să te duci la şah! Se dovedeşte că eşti tare neghiob. Cum de nu eşti în stare să pricepi asta? Doar la curtea şahului sunt atâţia înţelepţi şi vraci. Aşa că, dacă lor nu le-a stat la îndemână, ei n-au fost în stare s-o vindece, ce să cauţi tu, un nerod, să te amesteci?

Sluga tăcu, căzu pe gânduri şi iarăşi îi ceru îngăduinţa. Şi feciorul negustorului îi îngădui:

— Prea bine, du-te!

Sluga plecă, ajunse la porţile palatului şahului, unde le vorbi gărzilor:

— Sunt vraci şi am venit s-o lecuiesc pe fata şahului.

Cu bucurie, gărzile îl vestiră pe şah că a sosit un vraci. Aşa că îl însoţiră la şah. Şahul îl văzu şi grăi:

— Dacă tu o vindeci pe fată, totul al tău să fie!

Şi sluga se duse la fată. La început se uită la ea cu mare luare aminte şi înţelese care îi era suferinţa. Se dovedi că boala ei se afla în măruntaie. De aceea, luă leacul trebuincios dintre cele pe care le avea, îl deşertă într-o cană şi ceru fetei să-l bea. Şi cum îl bău, fata vărsă tot ce înghiţise. Îi dădu şi a doua oară leacul. Şi de data aceasta, vărsă puţin sânge din măruntaie şi leşină.

Multă vreme rămase fără simţiri şi până la urmă îşi veni în fire. Atunci sluga o întrebă:

— Cum te simţi?

— Foarte bine, acum m-am înzdrăvenit, mă duc la tata! răspunse fata.

Dar sluga nu se învoi:

— Nu, mâine mergem împreună!

Veni dimineaţa şi se îndreptară amândoi spre şah. Când acesta îşi văzu fata, se bucură nespus, după care îi zise:

— Acum nu mai eşti a mea, eu te-am promis acestui om.

Pe dată sluga îi destăinui şahului:

— Fie ca ea să-mi fie numai soră, fiindcă împreună cu mine este un frate şi lui am să i-o dau!

Şahul nu se împotrivi. Sluga se sfătui cu feciorul negustorului, vândură toate mărfurile pe care le aveau cu ei şi începură să se pregătească de nuntă. Făcură o petrecere ce se întinse pe şapte zile şi şapte nopţi. După care feciorul negustorului îşi luă nevasta şi se întoarse acasă. Iar când toţi trei ajunseră, mai făcură o petrecere. Mai târziu, sluga îi zise feciorului negustorului:

— Uite că legământul de a te sluji a ajuns la sfârşit, tu cum socoteşti?

Feciorul negustorului răspunse:

— Cum îţi este voia, iar bogăţia pe care am adunat-o noi o împărţim pe din două.

— Prea bine, încuviinţă sluga.

Şi ei împărţiră cinstit acea bogăţie, iar sluga îi mai vindecă nevasta feciorului de negustor. De fapt, o vindecă de-a binelea, astfel că nu îi mai rămăsese nici urmă de suferinţă. Până la urmă, sluga recunoscu:

— Eu n-am ce face cu această avuţie, aşa că să-ţi rămână ţie. De altfel, e bine să afli că eu sunt omul mort pe care l-ai întâlnit în acea vale şi pe care l-ai schimbat cu averea ce o aveai atunci încărcată. Tu m-ai eliberat de cel ce mă chinuia şi m-ai îngropat. Acum viaţa mea s-a terminat, fii fericit!

Îşi luă rămas-bun şi plecă. Iar fiul negustorului, împreună cu nevasta, a trăit în fericire şi îndestulare.

1. Ultima din cele cinci rugăciuni zilnice din Islam, săvârşită înaintea somnului.

2. Peri – fiinţă supranaturală, bună sau rea, cel mai adesea cu chip de femeie; se crede că se poate strecura în sufletul oamenilor.