Brendan Simms, Europe. The Struggle for Supremacy, 1453 to the Present

Copyright © 2013 Brendan Simms

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5632-5

ISBN PDF: 978-973-46-5633-2

ISBN print: 978-973-46-5360-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Claude Lorrain (cca 1602-1682), Ulise i‑o aduce pe Chryseis înapoi tatălui ei (ulei pe pânză, cca 1644)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BRENDAN SIMMS este profesor de istoria relaţiilor internaţionale la Universitatea Cambridge. A mai publicat Unfinest Hour: Britain and the Destruction of Bosnia (2001, nominalizată pentru Samuel Johnson Prize) şi Three Victories and a Defeat: The Rise and Fall of the British Empire (2008).

Pentru Constance

„Cântarul strâmb este urgisit de Domnul, şi cântărirea dreaptă este plăcerea Lui.”

Pildele lui Solomon 11:1

„Trebuie să urci şi iar

Să cobori; câştigi, domneşti –

Sau să pierzi şi să slujeşti,

Sau să suferi, sau cu fală,

Sau ciocan, sau nicovală.”

Johann Wolfgang von Goethe

Prefaţă

„Poziţia unui stat în lume depinde de gradul de independenţă pe care l-a atins. Prin urmare, el este nevoit să-şi organizeze toate resursele interne în vederea autoconservării. Aceasta este legea supremă a statului.”

Leopold von Ranke, A Dialogue on Politics (1836)

„Istoria este europeană… ea nu poate fi înţeleasă dacă e tratată doar la nivel local.”¹

William Ewart Gladstone, prim-ministru britanic

„Democraţia refuză să gândească strategic dacă şi până când nu este constrânsă să procedeze astfel din raţiuni de apărare.”

Sir Halford Mackinder²

Ni se spune adesea că trecutul este o altă ţară şi cu siguranţă lucrurile s-au petrecut diferit în cei aproximativ 550 de ani analizaţi în această carte. Pentru cititorii occidentali, războaiele religioase, sclavia, nazismul şi chiar comunismul par astăzi destul de stranii. În schimb, strămoşii noştri ar fi fost nedumeriţi în faţa consensului occidental actual pe marginea sufragiului universal, a egalităţii rasiale şi a emancipării femeilor. Cel mai probabil, o bună parte din ceea ce astăzi ni se pare firesc va părea bizar pentru generaţiile viitoare. Cu toate acestea, unele lucruri nu se schimbă niciodată sau se schimbă foarte puţin ori extrem de lent. Cartea de faţă arată că principalele probleme de securitate cu care se confruntă europenii au rămas în mod remarcabil constante de-a lungul secolelor. Conceptele, dacă nu jargonul, de încercuire, state-tampon, balanţă de putere, state eşuate şi preempţiune; visul unui imperiu şi dorinţa de securitate; poziţia centrală a Germaniei ca semiconductor ce leagă diferitele elemente ale echilibrului european; echilibrul dintre libertate şi autoritate; tensiunea dintre consultare şi eficienţă; legătura dintre politica externă şi cea internă; tensiunea dintre ideologie şi raţiunea de stat; fenomenele mândriei populare şi anxietatea privind performanţa naţională; ciocnirea civilizaţiilor şi creşterea toleranţei – toate aceste teme i-au preocupat pe politicienii europeni şi pe liderii mondiali (în măsura în care nu erau unii şi aceiaşi) de la mijlocul secolului al XV-lea până în zilele noastre. Pe scurt, această carte abordează caracterul imediat al trecutului.

Acestea fiind spuse, trebuie să subliniem că trecutul era odinioară deschis. Povestea noastră europeană a conţinut întotdeauna germenii mai multor viitoruri posibile. Prin urmare, va trebui să acordăm la fel de multă atenţie drumurilor pe care nu le-am urmat sau care nu au dus nicăieri, precum şi marii autostrăzi spre sistemul internaţional de astăzi şi ordinii interne subiacente. Va trebui să le acordăm perdanţilor respectul pe care îl merită, oricât de dificil ar putea fi uneori acest lucru. La urma urmei, înfrângerile lui Carol al V-lea, Ludovic al XIV-lea, Napoleon şi Hitler nu au fost câtuşi de puţin inevitabile. Toleranţa religioasă, abolirea sclaviei şi a comerţului internaţional cu sclavi şi răspândirea democraţiei de tip occidental în Europa nu au fost predeterminate. Totuşi, aceste urmări nu au fost nici întâmplătoare. Aşa cum vom vedea, ascensiunea şi decăderea marilor puteri, consolidarea libertăţii şi triumful Vestului au fost strâns legate unele de altele. Dacă vor rămâne aşa depinde în mare măsură de ceea ce vor face în continuare europenii de pe ambele ţărmuri ale Atlanticului. Va trebui să ne creăm propria poveste, folosind istoria nu ca pe un manual, ci ca pe un îndrumar privind modul în care aceste probleme au fost abordate în trecut. Iată de ce ultimul capitol nu se încheie cu o previziune, ci cu o serie de întrebări. Altminteri, aceasta nu ar mai fi fost o lucrare de istorie, ci o profeţie.

1. Apud D.M. Schreuder, „Gladstone and Italian unification, 1848-70: the making of a Liberal?”, The English Historical Review, LXXXV, 336 (1970), p. 477.

2. Halford Mackinder, Democratic ideals and reality (Londra, 2009 [1919]), p. 23.

Introducere

Europa în 1450

Europa Centrală şi de Vest se bucurase de un sentiment al identităţii comune încă din Evul Mediu¹. Mai toţi locuitorii de aici aparţineau Bisericii Catolice şi recunoşteau autoritatea spirituală a papei de la Roma; clasele educate cunoşteau dreptul roman şi limba latină. De asemenea, europenii erau uniţi împotriva islamului, care se retrăgea din Peninsula Iberică, dar avansa rapid în sud-estul Europei. Majoritatea entităţilor politice europene aveau în mare structuri sociale şi politice asemănătoare. La nivelul inferior al spectrului, ţărănimea plătea dări feudale seniorilor în schimbul protecţiei şi zeciuieli Bisericii pentru îndrumare spirituală. Numeroasele oraşe care se autoguvernau erau conduse de regulă de o elită de breslaşi şi magistraţi. În vârful piramidei, aristocraţia, înaltul cler şi – în unele cazuri – oraşele ajungeau la o înţelegere de securitate cu principele prin care îi ofereau servicii militare şi consiliere în schimbul protecţiei şi al confirmării sau creşterii suprafeţelor de pământ pe care le deţineau². Această relaţie contractuală „feudală” era mediată de adunările reprezentative în cea mai mare parte a Europei: parlamentele englez, irlandez şi scoţian, Stările Generale din Ţările de Jos, Stările Generale din Franţa, Las Cortes de Castilla, dietele maghiară, poloneză şi suedeză şi Reichstagul german³. Pe scurt, majoritatea principilor nu exercitau puterea absolută.

Aşadar, spre deosebire de Imperiul Otoman apropiat sau de organizările statale asiatice mai îndepărtate, cultura politică europeană era caracterizată de o dezbatere publică sau semipublică intensă: ce impozite trebuiau plătite, de către cine, cui şi pentru ce (aproape întotdeauna pentru armată). Deşi erau mai curând supuşi decât cetăţeni în sensul modern, majoritatea europenilor credeau în guvernarea prin consimţământ. Apărarea drepturilor lor – sau a „privilegiilor”, în limbaj contemporan – în faţa abuzurilor principilor era o preocupare constantă. Europenii nu trăiau în democraţii, însă elitele lor erau într-un sens important „libere”. Mai mult decât atât, exista o dorinţă tot mai arzătoare de libertate politică în Europa Evului Mediu târziu, chiar dacă aceasta era mai curând o aspiraţie decât o realitate la nivelurile inferioare ale ierarhiei sociale⁴. Această libertate era apărată mai întâi pe plan intern, însă uneori un tiran nu putea fi înfrânt decât cu ajutorul principilor din vecinătate. De aceea, europenii nu aveau un sentiment acut al suveranităţii: mulţi considerau că intervenţia externă împotriva guvernării „tiranice” nu era numai legitimă, ci de dorit şi chiar obligatorie pentru toţi principii înţelepţi.

Ar fi greşit să considerăm principalele organizări politice europene drept „mari puteri” sau state în sensul modern. Cu toate acestea, un proces de „întemeiere statală” a fost vizibil începând cu secolul al XI-lea, pe măsură ce principii au încercat să intensifice mobilizarea militară pentru a se extinde sau cel puţin pentru a supravieţui⁵. Mai mult decât atât, state medievale precum Anglia, Franţa, Castilia, Polonia şi Burgundia aveau conştiinţa clară a caracterului lor aparte, a puterii şi importanţei lor; în cazurile englez şi francez, cel puţin, nu este prematur să vorbim despre o conştiinţă „naţională” care se cristalizase prin participare politică, o limbă comună şi război (îndeosebi unul împotriva celuilalt). Totuşi, în acelaşi timp, europenii erau conştienţi de faptul că făceau cu toţii parte din „creştinătate” – sinonimă cu Europa –, care îşi găsea expresia în cruciadele periodice împotriva musulmanilor. Datorită călătoriilor lui Marco Polo şi ale altora, erau conştienţi de existenţa Chinei şi a Orientului, însă emisfera vestică le era în bună parte necunoscută. Departe de a fi „eurocentrici” însă, majoritatea europenilor încă mai credeau că se află la marginea unei lumi al cărei centru erau Ierusalimul şi Ţara Sfântă⁶. Din acest motiv, primele explorări au avut loc de-a lungul coastei de vest a Africii, pentru a găsi o rută alternativă spre est şi a-i ataca pe musulmani din spate. Prinţul portughez Henric Navigatorul, de pildă, a sperat să înconjoare Islamul şi poate chiar să se alăture regatului fictiv al „Preotului Ioan” din Africa sau Asia (nu se ştia sigur unde). În 1415, Portugalia a ocupat Ceuta, lângă Marocul de azi. Europa „s-a extins”, cum s-ar spune, din raţiuni de autoapărare.

De asemenea, Europa era un continent profund divizat. Fusese implicată în conflicte sângeroase pe tot parcursul Evului Mediu: între împărat şi papă, între marii monarhi, între oraşele-state şi principii teritoriali, între diferiţii baroni, între oraşele rivale şi între ţărani şi seniori. Unitatea catolică fusese atacată de lollarzi în Anglia, de husiţi în Boemia, de albigensi în sudul Franţei şi de diferite alte secte; de asemenea, în cadrul Bisericii, numeroase voci criticau abuzurile ce avuseseră loc în epoca medievală. La mijlocul secolului al XV-lea, Europa era probabil mai liniştită decât în Evul Mediu timpuriu, însă rămânea violentă şi fragmentată. Statele medievale italiene, cu precădere Veneţia şi Milano, erau la cuţite, în vreme ce Alfonso de Aragón încerca să obţină supremaţia în peninsulă; creştinii şi maurii se înfruntau în Spania, unde musulmanii încă deţineau Granada; maghiarii erau pe cale să pornească într-o cruciadă împotriva turcilor otomani; Filip de Burgundia încerca să se impună, şovăind între a porni într-o cruciadă şi a găsi o luptă mai aproape de casă; otomanii se pregăteau să atace ce mai rămăsese din imperiul creştin-ortodox bizantin la Bosfor; iar ceea ce avea să devină Războiul de 100 de Ani dintre Anglia şi Franţa începea să se facă simţit⁷.

În centrul acestor conflicte europene se afla Sfântul Imperiu Roman, care se întindea din Brabant şi Olanda în vest până în Silezia la est, şi din Holstein la nord până sub Siena la sud şi Trieste în sud-est. Cuprindea toată Germania de azi, Austria, Elveţia, Republica Cehă şi Olanda, precum şi părţi consistente din Belgia de astăzi, estul Franţei, nordul Italiei şi vestul Poloniei. Era condus de împărat, ales de şapte electori – arhiepiscopii de Mainz, Köln şi Trier şi prinţii Boemiei, Palatinatului, Saxoniei şi Brandenburgului. Împăratul se consulta cu „stările” laice şi ecleziastice ale Imperiului – electorii, prinţii, conţii, cavalerii şi oraşele –, reunite în Reichstag, parlamentul imperial german. Departe de a fi o turmă respectuoasă, germanii contestau în permanenţă autoritatea, fie prinţii împotriva împăratului, fie ţăranii contra seniorilor, prin intermediul instanţelor locale sau imperiale⁸. Imperiul era pivotul politicii europene. Avea o populaţie mai numeroasă decât orice altă organizare statală europeană. Oraşele din Ţările de Jos, Renania, sudul Germaniei şi nordul Italiei erau – laolaltă – cele mai bogate, mai însufleţite şi mai avansate din punct de vedere tehnic din Europa. Imperiul sau, cel puţin, cei mai puternici prinţi ai săi menţineau echilibrul dintre Anglia şi Franţa⁹; cauza englezilor nu îşi revenise de pe urma rupturii cu ducatul Burgundiei, care aparţinea familiei regale franceze şi care, în 1435, se întindea la graniţa Franţei cu Germania. Mai presus de orice, din cauză că se întemeiase pe imperiul lui Carol cel Mare, coroana imperială era un obiect de interes nu numai pentru principii germani, ci şi pentru regii din împrejurimi, îndeosebi pentru cei ai Franţei¹⁰. Fapt unic în rândul prinţilor europeni occidentali, deţinătorul acestei coroane putea să revendice autoritatea universală ca succesor al Imperiului Roman¹¹.

În pofida importanţei sale majore şi a moştenirii măreţe, la mijlocul secolului al XV-lea Imperiul trecea printr-o criză acută¹². Puterea împăratului, un Habsburg austriac începând cu 1438, se diminuase treptat printr-o serie de concesii care îi condiţionaseră alegerea, Wahlkapitulationen. Vrajbele erau frecvente, banditismul, în floare, iar comerţul, supus unor şantaje mai mult sau mai puţin criminale. Biserica imperială trecea printr-o criză profundă şi era demoralizată de abuzuri. Mai presus de orice, Imperiul se străduia din greu să-şi asigure apărarea. Spre deosebire de parlamentul englez, Reichstagul se dovedea incapabil să adopte un mecanism coerent de taxare pentru finanţarea războaielor imperiale cu husiţii, turcii şi, din ce în ce mai mult, cu francezii¹³. De asemenea, Imperiul se confrunta cu o criză identitară. Aspira să reprezinte creştinătatea în ansamblul ei şi avea supuşi de felurite „naţionalităţi”, inclusiv vorbitori de franceză, olandeză, italiană şi cehă, însă majoritatea se considerau germani sau, cel puţin, vorbeau diferite dialecte germane. Încă nu se cristalizase termenul „Germania”, însă începând cu 1450 contemporanii au vorbit tot mai adesea despre „Sfântul Imperiu Roman de Naţiune Germană”¹⁴.

Cartea de faţă va arăta că Sfântul Imperiu Roman şi statele sale succesoare au stat la baza balanţei europene de putere şi a sistemului global căruia i-a dat naştere. Acolo s-au intersectat preocupările strategice ale marilor puteri. În mâini binevoitoare, această regiune putea servi drept un factor decisiv de consolidare a forţei, în mâini ostile putea fi o ameninţare mortală. Evenimentele de acolo se răsfrângeau şi asupra Angliei, deoarece era ancora „barierei” din Ţările de Jos care îi protejau coasta sudică de atac şi garantul echilibrului european; asupra Spaniei, fiindcă era sursa titlului imperial şi a recruţilor vitali şi servea drept hinterland strategic pentru Ţările de Jos meridionale; asupra austriecilor, mai târziu, din acelaşi motiv; asupra francezilor, pentru că era atât o zonă-tampon, cât şi o ţintă îmbietoare de expansiune; asupra Prusiei, deoarece constituia o trambulină pentru extinderea spre est şi spre vest; asupra americanilor de la începutul secolului XX, din cauza intrigilor kaiserului în Mexic; şi asupra americanilor şi a Uniunii Sovietice, al căror obiectiv principal era acela de a cuceri regiunea sau de a-l împiedica pe inamic să o facă.

Imperiul şi statele sale succesoare au fost şi sursa principală de legitimitate politică pentru oricine a dorit să vorbească în favoarea Europei. Vreme de sute de ani, protagoniştii au râvnit titlul de Sfânt Împărat Roman pentru a prelua moştenirea lui Carol cel Mare. Henric al VIII-lea şi l-a dorit, la fel ca Suleiman Magnificul, Carol al V-lea l-a deţinut, regii francezi de la Francisc I la Ludovic al XVI-lea l-au urmărit, Napoleon s-a gândit serios la asta, ecourile celui de-al „Treilea Reich” al lui Hitler nici că ar putea fi mai clare, iar Uniunea Europeană s-a născut în aceeaşi zonă şi în acelaşi spirit, deşi cu un conţinut extrem de diferit. Pe scurt, liderii europeni din ultimii 550 de ani, până şi cei lipsiţi de aspiraţii imperiale, au avut convingerea de nestrămutat că lupta pentru supremaţie urma să fie decisă de către sau în cadrul Imperiului şi al statelor sale germane succesoare. Regina Elisabeta I a ştiut acest lucru; Cromwell o ştia; Marlborough o ştia; cei doi Pitt o ştiau; Bismarck o ştia; înaltul comandament aliat din Primul Război Mondial o ştia; Franklin Delano Roosevelt o ştia; Stalin o ştia; Gorbaciov o ştia; ruşii care au rezistat cu înverşunare expansiunii spre est a NATO după căderea Zidului o ştiu; şi elitele care încearcă să menţină unitatea Uniunii Europene, de teamă ca Germania să nu devieze, o ştiu. Cine controla pentru o vreme Europa Centrală controla Europa, iar cine controla toată Europa avea să domine în cele din urmă întreaga lume.

Prin urmare, nu este deloc surprinzător că lupta pentru supremaţie din Germania s-a aflat şi la baza procesului de transformare internă din Europa. Englezii s-au răzvrătit împotriva lui Carol I deoarece nu i-a apărat pe principii germani protestanţi de care depindeau libertăţile lor; francezii s-au ridicat împotriva lui Ludovic al XVI-lea din cauza presupusei sale subordonări faţă de Austria; iar ruşii au renunţat la ţar fiindcă nu a reuşit să ţină piept celui de-al Doilea Reich. De asemenea, Germania a fost şi creuzetul celor mai importante schimbări ideologice din Europa: Reforma, marxismul şi nazismul s-au dezvoltat aici şi au configurat decisiv geopolitica mondială. Nevoia de securitate şi lupta pentru supremaţie au influenţat şi expansiunea Europei, de la primele expediţii ale lui Columb până la „Lupta pentru Africa” din secolul al XIX-lea, şi au stat şi în spatele procesului de decolonizare. Fireşte, acesta nu a avut întotdeauna raţiuni germane, însă chestiunea nu a fost niciodată departe de suprafaţă, dovadă încercările marinarilor englezi din secolele al XVII-lea şi al XVIII-lea de a menţine echilibrul în Imperiu prin interceptarea aurului din Lumea Nouă trimis rivalilor lor, remarcile lui William Pitt privind „cucerirea Americii în Germania”, efortul francezilor de la sfârşitul secolului al XIX-lea de expansiune imperială ca o contrapondere pentru Germania imperială şi încercarea de mobilizare a evreilor din lumea întreagă împotriva kaiserului prin intermediul Declaraţiei Balfour, care a culminat cu crearea statului Israel după al Doilea Război Mondial.

1. Vezi Robert Bartlett, The making of Europe. Conquest, colonisation and cultural change, 950-1350 (Londra, 1993), pp. 269-291, mai ales p. 291.

2. De pildă, Thomas N. Bisson, „The military origins of medieval representation”, American Historical Review, 71, 4 (1966), pp. 1199-1218, mai ales pp. 199 şi 1203.

3. Există expuneri de ansamblu în A.R. Myers, Parliaments and estates in Europe to 1789 (Londra, 1975) şi H.G. Koenigsberger, „Parliaments and estates”, în R.W. Davis (ed.), The origins of modern freedom in the west (Stanford, California, 1995), pp. 135-177. Pentru Anglia, Germania şi Suedia, vezi Peter Blickle, Steven Ellis şi Eva österberg, „The commons and the state: representation, influence, and the legislative process”, în Peter Blickle (ed.), Resistance, representation, and community (Oxford, 1997), pp. 115-154. Pentru o critică parlamentară a marii strategii şi a intimidării fiscale, vezi J.S. Roskell, The history of parliament: The House of Commons, 1386-1421 (Stroud, 1992), pp. 89, 101, 101-115, 126, 129 şi 137.

4. Vezi Samuel J. Cohn Jr., Lust for liberty: The politics of social revolt in medieval Europe, 1200-1425. Italy, France and Flanders (Cambridge, Massachusetts şi Londra, 2006), pp. 228-242.

5. Vezi Richard Bonney (ed.), The rise of the fiscal state in Europe, c. 1200-1815 (Oxford, 1999); şi Philippe Contamine (ed.), War and competition between states (Oxford, 2000).

6. Vezi Michael Wintle, The image of Europe. Visualizing Europe in cartography and iconography throughout the ages (Cambridge, 2009), pp. 58-64.

7. Pentru o privire de ansamblu, vezi Alfred Kohler, Expansion und Hegemonie. Internationale Beziehungen 1450-1559 (Paderborn, 2008).

8. De pildă, Peter Blickle, Obedient Germans? A rebuttal. A new view of German history (Charlottesville şi Londra, 1997), mai ales pp. 44-52. Vezi şi Martin Kintzinger şi Bernd Schneidmüller, Politische Öffentlichkeit im Spätmittelalter (Darmstadt, 2011).

9. Pentru interesul englez pronunţat pentru Imperiu, vezi Arnd Reitemeier, Aussenpolitik im Spätmittelalter. Die diplomatischen Beziehungen zwischen dem Reich und England, 1377-1422 (Paderborn, 1999), pp. 14-15, 474-481 şi passim.

10. Vezi Marie Tanner, The last descendant of Aeneas. The Habsburgs and the mythic image of the emperor (New Haven, 1993); Martin Kintzinger, Die Erben Karls des Grossen. Frankreich und Deutschland im Mittelalter (Ostfildern, 2005); şi Alexandre Y. Haran, Le lys et le globe. Messianisme dynastique et rêve impérial en France à l’aube des temps modernes (Champ Vallon, 2000). Pentru dimensiunea strategică, vezi Duncan Hardy, „The 1444-5 expedition of the dauphin Louis to the Upper Rhine in geopolitical perspective”, Journal of Medieval History, 38, 3 (2012), pp. 358-387 (mai ales pp. 360-370).

11. Vezi Bernd Marquardt, Die „europäische Union” des vorindustriellen Zeitalters. Vom Universalreich zum Staatskörper des Jus Publicum Europaeum (800-1800) (Zürich, 2005).

12. Vezi Thomas A. Brady, German histories in the Age of Reformations, 1400-1650 (Cambridge, 2009), pp. 90-98.

13. Vezi Eberhard Isenmann, „Reichsfinanzen und Reichssteuern im 15. Jahrhundert”, Zeitschrift für die historische Forschung, 7 (1980), pp. 1-76 şi 129-218 (mai ales pp. 1-9).

14. Vezi Tom Scott, „Germany and the Empire”, în Christopher Allmand (ed.), The New Cambridge Medieval History, vol. VII: c. 1415-c. 1500 (Cambridge, 1998), pp. 337-340.

Capitolul 1

Imperiile, 1453-1648

„În sfârşit, imperiul mi-a fost oferit prin consimţământul Germaniei şi prin voinţa şi porunca lui Dumnezeu… Imperiul spaniol, cu insulele Baleare şi Sardinia, cu regatele siciliene, cu o bună parte din Italia, Germania şi Franţa şi cu o altă lume bogată în aur [Indiile]… toate acestea nu pot exista şi nu pot fi menţinute dacă nu leg Spania de Germania şi dacă nu adaug titlul de cezar la cel de rege al Spaniei.”

Împăratul Carol al V-lea (1520)¹

„Coroana Suediei trebuia să fie cu ochii pe Germania şi să se protejeze, deoarece era o regiune temperată şi populată a lumii, cu un popor războinic, iar sub soare nicio altă ţară nu se afla într-o poziţie mai bună pentru a stabili o monarhie universală şi a pune stăpânire pe Europa decât Germania… acum, dacă un suveran deţinea puterea absolută în acest teritoriu, toate ţinuturile învecinate trebuiau să se teamă că vor fi subjugate.”

Johan Adler Salvius, negociator suedez la Westfalia (1646)²

Anul 1453 a marcat începutul geopoliticii europene moderne, odată cu destrămarea Imperiului Bizantin în est, urmată la scurt timp de cea a imperiului englez în Franţa. Aceste două evenimente au avut consecinţe profunde pentru Europa în ansamblu şi îndeosebi pentru Sfântul Imperiu Roman de Naţiune Germană – cunoscut de contemporani drept „Imperiul” – aflat în centrul său. Triumful Franţei asupra Angliei a dus în scurt timp la o creştere a presiunii franceze asupra vestului Germaniei şi a stârnit dorinţa de a controla sau cel puţin de a influenţa politica Imperiului. Mai la est, otomanii şi-au reluat înaintarea neobosită în Europa Centrală şi de Sud-Est, ajungând astfel de două ori la porţile Vienei. Misiunea de înlăturare a acestor ameninţări a revenit Dinastiei de Habsburg, care în timpul domniei lui Carol al V-lea a ajuns să stăpânească nu numai cea mai mare parte din Europa Centrală, de Sud şi de Nord-Vest, ci şi teritorii vaste din Lumea Nouă. Crucială pentru menţinerea acestei puteri era coroana imperială, prin care putea fi articulat dreptul universal de a conduce Europa şi care constituia o voce hotărâtoare în Germania. Pe de altă parte, în ochii rivalilor lor, ambiţiile lui Carol şi ale succesorilor săi Habsburgi spanioli şi austrieci făceau parte dintr-un plan sinistru de a construi o „Monarhie Universală” în Europa. Lupta Habsburgilor de a-şi justifica revendicările imperiale şi hotărârea rivalilor lor de a le refuza controlul asupra Sfântului Imperiu Roman au dominat geopolitica europeană în următorii 200 de ani.

Prăbuşirea Constantinopolului şi înfrângerea englezilor în Franţa au determinat profunde schimbări interne în întreaga Europă. În următoarele două secole au început să apară două tipuri diferite de guvernământ, ca reacţii directe la provocările internaţionale. Pe de o parte, existau sistemele consultative din Anglia şi Republica Olandeză, unde dârzenia remarcabilă le-a permis celor două state nu numai să depăşească toate piedicile, ci şi să menţină echilibrul european. Pe de altă parte, existau sistemele monarhice, care variau de la despotismele propriu-zise, precum Imperiul Otoman şi Cnezatul Moscovei, la forme eterogene de guvernământ în Franţa şi Spania, unde adunările reprezentative continuau să joace un rol important, dar unde puterea regelui creştea. În acest timp, Imperiul, nucleu geopolitic şi guvernamental, se străduia să capete o structură constituţională capabilă să reducă tensiunile interne şi să-i ţină la distanţă pe agresorii externi.

Prima provocare a venit din partea otomanilor. În vara anului 1453, Constantinopolul – capitala a ceea ce mai rămăsese din statul bizantin creştin-ortodox – a căzut în mâinile turcilor după un lung asediu³. A urmat un jaf brutal, cu mii de omoruri şi violuri, dar şi cu profanarea bisericilor vechi ale oraşului. Şi mai rău pentru creştini, Mehmed al II-lea a adoptat titlul de „Kayser-i Rûm” – conducător al Romei. Pe lângă faptul că şi-a mutat capitala la Constantinopol – pe care profetul Mahomed îl considerase centrul lumii –, a păstrat denumirea oraşului, cu toate conotaţiile sale europene şi imperiale⁴. Era doar o chestiune de timp până când otomanii aveau să lanseze o nouă ofensivă dincolo de Mediterana sau în Balcani, spre Europa Centrală, ca să revendice Imperiul Roman, să obţină supremaţia mondială controlând Europa şi să-şi justifice misiunea universală de promovare a răspândirii islamului. Din acest motiv, căderea Constantinopolului a semănat panică în rândul creştinătăţii⁵. Până şi în îndepărtatele Danemarca şi Norvegia, regele Christian I declara că „impunătorul turc era fiara născută din marea descrisă în Apocalipsă”⁶.

La începutul secolului al XVI-lea, înaintarea otomană s-a reluat în timpul domniei sultanului Suleiman Magnificul. Obiectivul său era Monarhia Universală: o inscripţie aflată deasupra intrării în Marea Moschee de la Constantinopol l-a proclamat ulterior „Cuceritorul ţinuturilor Orientului şi Occidentului cu ajutorul Domnului Atotputernic şi al armatei sale victorioase, stăpânul Regatelor Lumii”⁷. Împreună cu maurii spanioli nemulţumiţi şi cu asociaţii lor exilaţi de-a lungul coastei nord-africane, s-a abătut asupra Mediteranei. După ce a transformat Algeria într-un vasal otoman, zdrobind garnizoana Ordinului Ospitalierilor din Rhodos şi ocupând cea mai mare parte a litoralului Mării Negre, sultanul s-a năpustit asupra Europei Centrale. În 1521, Suleiman a cucerit fortăreaţa Belgradului, iar cinci ani mai târziu a nimicit armata maghiară în bătălia de la Mohács. O bună parte din sud-estul Europei, inclusiv mai tot bazinul dunărean, extrem de fertil, a ajuns sub control otoman. Ungaria – ai cărei nobili se descriseseră drept „scutul şi pavăza creştinismului” – nu mai exista. În acest rol autoproclamat de „împărţitor de coroane către monarhii lumii”, Suleiman l-a numit pe acolitul său Ioan Zápolya „rege” al Ungariei. Sultanul, avertiza istoricul grec Theodoros Spandounes, „pregătea o forţă imensă pentru a porni la război împotriva creştinilor pe uscat şi pe apă”, cu „niciun alt gând decât acela de a-i devora” ca „un balaur cu gura larg deschisă”⁸. Habsburgii au reuşit cu mare dificultate să respingă un atac turcesc asupra Vienei în 1529.

Spre sfârşitul anilor 1550, succesorii lui Suleiman au avansat din nou. Până în 1565, turcii ajunseseră la insula-fortăreaţă Malta, deosebit de importantă din punct de vedere strategic, pe care erau cât pe ce să o captureze. În vara anului 1570, trupele turceşti au debarcat în Cipru, cucerind insula un an mai târziu. Pe măsură ce turcii au înaintat la sfârşitul anilor 1550 şi începutul anilor 1560, atacurile corsarilor şi moriscilor pe coasta de est a Spaniei, dar şi spre interiorul ţării, au devenit din ce în ce mai frecvente. În acelaşi timp, otomanii au avansat mai mult în Ungaria, ameninţând Sfântul Imperiu Roman. S-au purtat lupte crâncene de-a lungul anilor 1550 şi 1560, care s-au reluat în anii 1590 după un lung armistiţiu. Abia în 1606, odată cu Pacea de la Zsitvatorok, otomanii s-au retras din Europa Centrală, cel puţin pentru o vreme.

Deşi erau principala ţintă în planul otoman de Monarhie Universală, Habsburgii au manifestat în scurt timp ambiţii proprii; într-adevăr, şi-au întemeiat parţial revendicarea supremaţiei în cadrul creştinităţii pe nevoia de unitate occidentală împotriva turcilor. Alegerea lui Carol al V-lea drept Sfânt Împărat Roman în 1519 a configurat geopolitica europeană în următoarele trei decenii⁹. Acesta stăpânea nu numai Spania, Napoli, Ţările de Jos, Austria şi Boemia, ci şi un imperiu tot mai mare în Lumea Nouă. Drept urmare, un episcop spaniol l-a proclamat pe Carol, „prin graţia divină… rege al romanilor şi împărat al lumii”. O Monarhie Universală sub Carol al V-lea, în care Habsburgii domneau asupra unei creştinătăţi unite şi, din nou, uniform catolice, părea o posibilitate realistă¹⁰. Abia după 30 de ani de campanii împotriva turcilor, a Franţei, a principilor germani şi chiar a Angliei, Carol a fost silit să renunţe la visul său de a domina Europa.

Cu toate acestea, câteva decenii mai târziu, fiul său, Filip al II-lea al Spaniei, s-a dovedit a fi la fel de remarcabil. I-a înfrânt pe turci în bătălia navală de la Lepanto, a preluat controlul asupra Portugaliei şi a imperiului său de peste ocean, a colonizat Filipinele, a intensificat extragerea aurului din Lumea Nouă şi a fost o vreme regele-consort al Angliei. Încurajat de succesul său, Filip a început să vorbească tot mai deschis despre ambiţiile sale europene şi globale. Pe reversul unei medalii ce sărbătorea unirea coroanelor cu Portugalia erau gravate cuvintele Non sufficit orbis – „Lumea nu este de ajuns”. Un arc de triumf înfăţişa o legendă ce sugera că regele era „stăpânul lumii” şi „stăpân peste toate la est şi la vest”¹¹. Aidoma tatălui său, Filip a dat greş în cele din urmă, epuizat de lupta cu rebelii olandezi din Ţările de Jos şi de expediţia dezastruoasă a Armadei împotriva Angliei. Însă ambiţia Habsburgilor de a controla Europa era departe de a se fi stins. În cursul Războiului de 30 de Ani de la începutul şi mijlocul secolului al XVII-lea, a fost nevoie de efortul combinat al Franţei, Suediei, principilor germani şi Angliei pentru a face faţă unei încercări austro-spaniole de a domina continentul.

În centrul acestei lupte pentru supremaţie se afla Sfântul Imperiu Roman. Germania era slabă – nu chiar de tot, dar îndeajuns de mult încât să nu poată rezista atragerii sale în mai toate conflictele europene majore. Din cauza neînţelegerilor grave dintre elementele componente ale Imperiului – împăratul, principii, oraşele şi clerul –, germanii erau incapabili să-i împiedice pe străini să le calce teritoriul după bunul lor plac. Acest fapt era deosebit de important, deoarece zona ce corespunde acum în mare Germaniei, nordului Italiei şi Ţărilor de Jos era centrul strategic al Europei. La un moment dat, interesele tuturor protagoniştilor majori se intersectau aici.

Pentru otomani, Sfântul Imperiu Roman constituia principalul obiectiv al înaintării lor în Europa Centrală. Aici le puteau da o lovitură decisivă inamicilor lor, Habsburgii şi principii germani care îi sprijineau. Mai mult decât atât, Suleiman putea să justifice revendicarea otomană a moştenirii Imperiului Roman numai ocupând Germania¹². Sfântul Imperiu Roman era de asemenea centrul „diplomaţiei selective” a lui Suleiman, cu ajutorul căreia a exploatat ostilitatea principilor germani faţă de Carol al V-lea¹³. Acesta a trimis un agent până şi la rebelii olandezi din Flandra. „De vreme ce aţi ridicat sabia împotriva papistaşilor”, scria el, „şi i-aţi omorât necontenit, compasiunea imperială şi atenţia regală s-au îndreptat în toate privinţele spre regiunea voastră”¹⁴.

Imperiul se afla de asemenea la baza marii strategii habsburgice. Carol al V-lea s-a folosit de poziţia sa pentru a-şi izola rivalii francezi şi a facilita recuperarea Burgundiei¹⁵. Însă atitudinea lui autoritară i-a îndepărtat tot mai mult pe principii germani. Aceştia au fost îngroziţi să-l audă în aprilie 1521 făcând următorul anunţ: „Nu este dorinţa şi vrerea mea să existe mai mulţi stăpâni, ci unul singur, respectând tradiţia Sfântului Imperiu Roman”¹⁶. Când Carol a făcut astfel încât fratele său Ferdinand să fie numit succesor, aceşti critici au format împotriva sa Liga de la Schmalkalden (1531), condusă de Hessa şi Saxonia. Împăratul a început să acorde o atenţie tot mai mare Germaniei, întorcând spatele Mediteranei¹⁷. Până la începutul anilor 1540, Carol aproape zdrobise Franţa, silind-o să cedeze Milano şi Ţările de Jos prin Tratatul de la Crépy din 1544, excluzându-le astfel din Germania¹⁸. În 1546, plănuia să transforme Germania, Milano, Savoia, Ţările de Jos şi poate chiar Napoli într-o federaţie de apărare reciprocă aflată sub conducerea sa şi îndreptată atât împotriva Franţei, cât şi a Imperiului Otoman¹⁹. Un an mai târziu, Carol a obţinut o victorie zdrobitoare în Germania, în bătălia de la Mühlberg din aprilie 1547. Însă toate acestea au generat o rezistenţă atât de înverşunată în Imperiu şi în întreaga Europă, încât împăratul a fost silit să se retragă şi să-şi împartă moştenirea pe o linie spaniolă şi una austriacă habsburgică²⁰. Carol poate că a câştigat bătălia pentru Germania din punct de vedere militar, dar a pierdut-o din punct de vedere politic.

Urmaşii lui la tronul Spaniei, Filip al II-lea şi Filip al III-lea, au rămas profund implicaţi în Imperiu, deoarece era cadrul politic în care se desfăşura lupta împotriva olandezilor şi cuprindea sau mărginea „Drumul Spaniol” pe care erau aprovizionate şi consolidate armatele lui Filip din Flandra. Această punte pornea din Spania, străbătea nordul Italiei şi trecătorile alpine, ocolea vestul Sfântului Imperiu Roman şi se oprea în Ţările de Jos. În cea mai mare parte, traversa teritorii habsburgice sau controlate de Habsburgi din Mediterana, Lombardia şi Burgundia, însă ultima porţiune, cea din vestul Germaniei, era vulnerabilă la atacuri. Mai mult decât atât, Flandra nu putea fi ocupată până când Spania nu deţinea controlul asupra punctelor de traversare a fluviilor Rin şi Meuse. Fără acestea, prim-ministrul spaniol de la începutul secolului al XVII-lea, Gaspar de Guzmán, conte de Olivares, se temea că Flandra spaniolă avea să fie „prinsă ca într-o cuşcă”. Germania se afla aşadar în centrul unui edificiu geopolitic spaniol precar, iar năruirea oricărei părţi ar fi declanşat un efect de domino imposibil de oprit. Aceste priorităţi s-au reflectat în cheltuielile militare spaniole din secolul al XVII-lea, din care mai bine de jumătate erau alocate Ţărilor de Jos şi Germaniei²¹.

În schimb, pentru Franţa, o poziţie puternică în Imperiu era vitală pentru a slăbi „încercuirea” de către Habsburgi prin Ţările de Jos la nord, prin Ducatul Burgundia la est, Milano la sud-est şi Spania la sud. Francezii aveau două strategii care se consolidau reciproc. Prima era intervenţia militară directă în Imperiu. În august 1494, de pildă, Carol al VIII-lea a condus o armată dincolo de Alpi cu intenţia declarată de a ocupa Napoli şi de a declanşa o cruciadă paneuropeană împotriva turcilor. Scopul său real era acela de a prelua puterea asupra creştinătăţii; de a-l intimida pe papă, astfel încât acesta să-i refuze rivalului său Habsburg, Maximilian, o încoronare imperială la Roma; şi de a rupe cercul care sufoca Franţa. Mai bine de 50 de ani mai târziu, Henric al II-lea a intervenit militar în Germania, pornind în celebrul „Marş către Rin” şi capturând pe drum Metz, Toul şi Verdun pentru Franţa. În timpul Războiului de 30 de Ani, prim-ministrul francez, cardinalul Richelieu, a intervenit în Germania pentru a-i înfrâna pe Habsburgi şi pentru a stabili „porţi” (portes) în Imperiu²². Spre sfârşitul acestui conflict, francezii au ocupat în cele din urmă oraşul Breisach din sudul Germaniei, blocând astfel „Drumul Spaniol” şi, aşa cum îi spuneau plenipotenţiarii francezi succesorului lui Richelieu, cardinalul Mazarin, „această comunicare periculoasă a forţelor Casei de Austria, de care se temeau strămoşii noştri”²³.

A doua strategie franceză consta în formarea unei alianţe cu principii germani împotriva împăratului. Francisc I, de pildă, a fost primul şi cel mai entuziast susţinător al Ligii de la Schmalkalden. În mod similar, Henric al II-lea era de părere că siguranţa Franţei depindea de apărarea „libertăţilor” germane – independenţa principilor germani – în faţa împăratului. În ianuarie 1552, a semnat Tratatul de la Chambord prin care promitea că îi va împiedica pe principi „să-şi piardă străvechile privilegii şi libertăţi şi să cadă într-o servitute bestială, insuportabilă şi perpetuă”; pe drapelul alianţei era menţionat drept vindex germanicae et principus captivorum – „răzbunătorul Germaniei şi al principilor captivi”²⁴. În 1609, temându-se de o anexare habsburgică a teritoriului Cleves din nord-vestul Germaniei ca un nou element în lanţul de avanposturi spaniole, Henric al IV-lea a anunţat că avea să ofere sprijin „vechilor aliaţi [din Germania] şi pentru ca împăratul să nu-şi sporească puterile pe seama altora”²⁵. Slăbirea controlului habsburgic asupra principilor germani s-a aflat în centrul marii strategii a cardinalului Richelieu²⁶. Spania, scria Richelieu în 1629, voia să „devină stăpâna Germaniei şi să o transforme într-o monarhie absolută, răsturnând vechile legi ale Republicii germane (république germanique) pe care se întemeiază autoritatea imperială”. Asemenea celor doi Henric, credea că interesul francez era protejarea „libertăţilor germane”, a drepturilor principilor şi ale adunărilor reprezentative de tendinţele absolutiste ale împăratului german²⁷. „Slăbirea puterii excesive a Casei de Austria şi afirmarea libertăţii prinţilor Imperiului”, scria secretarul de stat francez Henri-Auguste de Loménie, conte de Brienne, în mai 1645, după moartea cardinalului, erau „principalele obiective ale războiului”²⁸. Libertăţile germane şi securitatea franceză erau aşadar inseparabile.

Germania era de asemenea esenţială pentru securitatea olandezilor după ce i-au alungat pe conducătorii spanioli, la sfârşitul secolului al XVI-lea. Prioritatea noilor Provincii Unite era apărarea „grădinii” Olandei, o zonă izolată mărginită la vest de Marea Nordului. Dar, dacă topografia o proteja de un atac dinspre nord, sud şi vest, graniţa estică a noii republici, cu Sfântul Imperiu Roman, era nespus de vulnerabilă. Aici, strategia olandeză era aceea de a împinge avanposturile din ce în ce mai mult în Germania, „pentru a devia războiul dincolo de hotarele ţării noastre”, aşa cum remarcau Stările Generale în 1587. Prin urmare, de la bun început, siguranţa republicii se baza pe o strategie de apărare prin înaintarea în Sfântul Imperiu Roman²⁹. Mai mult decât atât, liderul rebelilor, Wilhelm de Orania, era prinţ al Sfântului Imperiu Roman şi, potrivit imnului olandez, „de sânge german”. În Germania existau de aproape două ori mai mulţi exilaţi olandezi decât în Anglia. Tot în Germania a fugit şi Wilhelm în 1567, de acolo şi-a recrutat majoritatea trupelor şi şi-a lansat principalele atacuri. Cel mai apropiat aliat al său, Ioan Casimir, conte palatin, deţinea teritorii în vestul Germaniei, esenţial din punct de vedere strategic. La începutul secolului al XVII-lea, olandezii au fost alarmaţi din nou de evenimentele din Germania, de astă dată de planurile Habsburgilor cu privire la Ducatul de Cleves, aflat în apropiere. Cu promptitudine, au intervenit militar împotriva imperialiştilor. Pe scurt, soarta olandezilor a fost strâns legată de cea a Sfântului Imperiu Roman.

Imperiul a avut o importanţă strategică vitală şi pentru Anglia. În anii 1540, când Henric al VIII-lea s-a alăturat luptei de îngrădire a lui Carol al V-lea, a expediat misiuni în căutarea „unei ligi sau prietenii cu principii şi potentaţii Germaniei”³⁰. A patra căsnicie a sa, scurtă şi dezastruoasă, cu Anne de Cleves, a fost motivată înainte de toate de interesul pentru Liga de la Schmalkalden. Mai târziu, Germania a dobândit o nouă însemnătate, ca mecanism exterior de apărare a Ţărilor de Jos, zonă descrisă de consilierul Elisabetei I, William Cecil, drept „zidul exterior al Angliei”, adică o poziţie defensivă imediat în afara perimetrului interior³¹. În 1572, Elisabeta l-a plătit pe Ioan Casimir ca să atace trupele spaniole din Brabant³². În acest context, Elisabeta a intervenit în cele din urmă militar în Ţările de Jos, la mijlocul anilor 1580, pentru a împiedica ocuparea acestei regiuni esenţiale de către Spania. La începutul secolului al XVII-lea, Anglia a fost nevoită să ia din nou măsuri, de teama pătrunderii Habsburgilor în nord-vestul Germaniei. O forţă engleză considerabilă a fost trimisă la Cleves. Pe scurt, marea strategie engleză a fost puternic influenţată de ipoteza că siguranţa teritoriului depindea de menţinerea Ţărilor de Jos şi a Sfântului Imperiu Roman pe mâini binevoitoare³³.

La rândul ei, Suedia a devenit din ce în ce mai preocupată de evenimentele din Germania. Tot mai alarmaţi, regele Gustav Adolf şi parlamentul suedez, Riksdag, au remarcat înaintarea Habsburgilor în primele etape ale Războiului de 30 de Ani. Dacă nu se luau măsuri, avertiza regele Dieta în decembrie 1627, imperialiştii „se vor apropia curând de graniţele noastre”. Riksdag îi dădea dreptate lui Gustav: era mai bine să acţioneze preventiv, pentru a „strămuta războiul şi povara acestuia într-un loc supus duşmanului”. Mai mult decât atât, adevărata securitate putea fi obţinută doar prin ocuparea porturilor germane la Marea Baltică, de unde putea fi lansat un atac. Aşa cum remarca mai târziu cancelarul Axel Oxenstierna, „dacă împăratul punea stăpânire pe Stralsund, ar fi cucerit întreaga coastă, iar aici, în Suedia, nu ne-am mai fi bucurat de o clipă de siguranţă”³⁴. Aşadar, în 1630, Gustav a debarcat trupe în Usedom, pe coasta Pomeraniei, pentru a stabili un cap de pod. Misiunea lor, potrivit manifestului întocmit de consilierul său, Johan Adler Salvius, era aceea de a preîntâmpina crearea unei Monarhii Universale Catolice în creştinătate prin apărarea „libertăţii Germaniei”³⁵. La scurt timp după aceea, regele suedez a zdrobit o forţă imperială la Breitenfeld în septembrie 1631. Trupele suedeze au pătruns adânc în sudul Germaniei, ameninţând până şi Münchenul, capitala celui mai apropiat aliat al lui Ferdinand. Mulţi au speculat că regele suedez ar putea încerca să pună mâna el însuşi pe coroana imperială³⁶. Electorul Johann Georg al Saxoniei chiar l-a acuzat pe cancelarul Oxenstierna că voia să devină „stăpân absolut şi dictator perpetuum în Germania”³⁷.

1. Apud Hugh Thomas, Rivers of gold. The rise of the Spanish Empire (Londra, 2003, ediţia din 2010), p. 494.

2. Apud Andreas Osiander, The states system of Europe, 1640-1990. Peacemaking and the conditions of international stability (Oxford, 1994), p. 79.

3. Vezi Jonathan Harris, The end of Byzantium (New Haven şi Londra, 2010), pp. 178-206.

4. De pildă, Daniel Goffman, The Ottoman Empire and Early Modern Europe (Cambridge, 2002), pp. 2-3, 9-10, 13 (referitor la profetul Mahomed), 19, 222 şi passim; şi Osman Turna, „The ideal of world domination among the medieval Turks”, Studia islamica, IV (1955), pp. 77-90, mai ales pp. 88-89.

5. Vezi Steven Runciman, The fall of Constantinople, 1453 (Cambridge, 1966), pp. 160-180, şi W. Brandes, „Der Fall von Konstantinopel als apokalyptisches Ereignis”, în S. Kolditz şi R.C. Müller (eds.), Geschehenes und Geschriebenes. Studien zur Ehre von Günther S. Henrich und Klaus-Peter Matschke (Leipzig, 2005), pp. 453-469.

6. Apud Iver B. Neumann şi Jennifer M. Welsh, „The other in European self-definition: an addendum to the literature on international society”, Review of International Studies, 17, 4 (1991), pp. 327-348 (p. 336).

7. Apud Peter O’Brien, European perceptions of Islam and America from Saladin to George W. Bush. Europe’s fragile ego uncovered (Londra, 2009), p. 75. Vezi şi Rhoads Murphey, „Süleyman I and the conquest of Hungary: Ottoman manifest destiny or a delayed reaction to Charles V’s universalist vision”, Journal of Early Modern History, 5 (2001), pp. 197-221.

8. Theodore Spandounes, On the origin of the Ottoman emperors, trad. şi ed. Donald M. Nicol (Cambridge, 1997), p. 5.

9. Vezi Wim Blockmans şi Nicolette Mout (ed.), The world of emperor Charles V (Amsterdam, 2004); şi Alfred Kohler, Karl V. 1500-1558. Eine Biographie (München, 1999).

10. John Lynch, Spain under the Habsburgs, vol. I: Empire and absolutism (Oxford, 1981), citat la p. 38. Pentru Carol al V-lea şi „Monarhia Universală”, vezi Franz Bosbach, Monarchia universalis. Ein politischer Leitbegriff der Frühen Neuzeit (Göttingen, 1988), pp. 35-64.

11. Vezi Geoffrey Parker, The grand strategy of Philip II (New Haven şi Londra, 1998), p. 4.

12. De pildă, Gábor ágoston, „Information, ideology, and limits of imperial policy: Ottoman grand strategy in the context of Ottoman-Habsburg rivalry”, în Virginia H. Aksan şi Daniel Goffman (eds.), The Early Modern Ottomans: Remapping the empire (Cambridge, 2007), pp. 75-103.

13. Pentru Suleiman şi principii germani, vezi Goffman, Ottoman Empire in Early Modern Europe, p. 111.

14. Instrucţiunile sultanului pentru morisci şi trimisul său în Flandra sunt citate în Andrew C. Hess, „The Moriscos: an Ottoman fifth column in sixteenth-century Spain”, American Historical Review, 74, 1 (1968), pp. 19-20.

15. Vezi Esther-Beate Körber, Habsburgs europäische Herrschaft. Von Karl V. bis zum Ende des 16. Jahrhunderts (Darmstadt, 2002), pp. 20 şi passim.

16. Apud Lynch, Spain under the Habsburgs, pp. 74-75.

17. Acest moment hotărâtor este subliniat de Aurelio Espinosa, „The grand strategy of Charles V (1500-1558): Castile, war, and dynastic priority in the Mediterranean”, Journal of Early Modern History, 9 (2005), pp. 239-283, mai ales pp. 239-241 şi 258-259.

18. Vezi Federico Chabod, „«¿Milán o los Países Bajos?» Las discusiones en España sobre la «alternativa» de 1544”, în Carlos V (1500-1558). Homenaje de la Universidad de Granada (Granada, 1958), pp. 331-372, mai ales pp. 340-341. Îi mulţumesc domnişoarei Carolina Jimenez Sanchez pentru faptul că a tradus acest articol pentru mine.

19. Volker Press, „Die Bundespläne Karls V und die Reichsverfassung”, în Heinrich Lutz (ed.), Das römisch-deutsche Reich im politischen System Karls V. (München, 1982), pp. 55-106.

20. De pildă, Alfred Kohler, Expansion und Hegemonie. Internationale Beziehungen, 1450-1559 (Paderborn, München etc., 2008), pp. 371-384.

21. Olivares despre Flandra este citat în Jonathan I. Israel, Conflicts of empires: Spain, the Low Countries and the struggle for world supremacy, 1585-1713 (Hambledon, 1997), pp. 67-68. Pentru cheltuielile militare spaniole proiectate în 1634, vezi cifrele în J.H. Elliott, „Foreign policy and domestic crisis: Spain, 1598-1659”, în J.H. Elliott, Spain and its world, 1500-1700. Selected essays (New Haven şi Londra, 1989), p. 130.

22. Randall Lesaffer, „Defensive warfare, prevention and hegemony. The justifications of the Franco-Spanish war of 1635”, Journal for International Law, 8 (2006), pp. 91-123 şi 141-179. Richelieu despre porţi este citat în J.H. Elliott, Richelieu and Olivares (Cambridge, 1984), p. 123.

23. Apud Derek Croxton, Peacemaking in Early Modern Europe. Cardinal Mazarin and the Congress of Westphalia, 1643-1648 (Selinsgrove, Pennsylvania, şi Londra, 1999), p. 271.

24. Apud Stuart Carroll, Martyrs and murderers. The Guise family and the making of Europe (Oxford, 2009), p. 68.

25. Apud Alison D. Anderson, On the verge of war. International relations and the Jülich-Kleve succession crises (1609-1614) (Boston, 1999), p. 51.

26. Pentru politica lui Richelieu cu privire la Germania, vezi Anja Victorine Hartmann, Von Regensburg nach Hamburg. Die diplomatischen Beziehungen zwischen dem französischen König und dem Kaiser vom Regensburger Vertrag (13. Oktober 1630) bis zum Hamburger Präliminarfrieden (25. Dezember 1641) (Münster, 1998).

27. Richelieu este citat în Hermann Weber, „Richelieu und das Reich”, în Heinrich Lutz, Friedrich Hermann Schubert şi Hemann Weber (eds.), Frankreich und das Reich im 16. und 17. Jahrhundert (Göttingen, 1968), pp. 36-52 (pp. 39 şi 41).

28. Apud Osiander, States system of Europe, p. 28.

29. Acest paragraf se bazează în bună parte pe James D. Tracy, The founding of the Dutch Republic. War, finance, and politics in Holland, 1572-1588 (Oxford, 2008), pp. 5-7, 143-145, 238-241 şi passim. Pentru legăturile dintre Olanda şi Imperiu, vezi Johannes Arndt, Das heilige Römische Reich und die Niederlande 1566 bis 1648. Politik-Konfessionelle Verflechtung und Publizistik im Achtzigjährigen Krieg (Keulen, 1998).

30. Rory McEntegart, Henry VIII, the League of Schmalkalden and the English Reformation (Woodbridge, 2002), pp. 11-12 şi 217-218 (citatul e la p. 17).

31. Apud R.B. Wernham, Before the Armada. The growth of English foreign policy, 1485-1588 (Londra, 1966), p. 292.

32. Vezi J. Raitt, „The Elector John Casimir, Queen Elizabeth, and the Protestant league”, în D. Visser (ed.), Controversy and conciliation. The Reformation and the Palatinate, 1559-1583 (Allison Park, 1986), pp. 117-145.

33. Pentru rezervele Elisabetei cu privire la expansiunea teritorială în Ţările de Jos, vezi Simon Adams, „Elizabeth I and the sovereignty of the Netherlands, 1576-1585”, în Transactions of the Royal Historical Society, seria a şasea, XIV (2004), pp. 309-319.

34. Vezi Michael Roberts, Gustavus Adolphus (Londra şi New York, 1992), pp. 59-72, şi „The political objectives of Gustav Adolf in Germany, 1630-2”, în Essays in Swedish History (Londra, 1968), pp. 82-110. Citatele din Gustav Adolf şi Riksdag se găsesc în Erik Ringmar, Identity, interest and action. A cultural explanation of Sweden’s intervention in the Thirty Years War (Cambridge, 1996), p. 112. Oxenstierna este citat în Peter H. Wilson (ed.), The Thirty Years War. A Sourcebook (Londra, 2010), p. 133.

35. „Swedish Manifesto. 1630”, în Wilson (ed.), Thirty Years War. A Sourcebook, p. 122. Preocupările legate de faptul că Habsburgii „se apropiau tot mai mult de provinciile baltice” sunt evidenţiate la pp. 123-124. „Libertatea Germaniei” este invocată în ultimul paragraf, p. 130.

36. Vezi Sigmund Goetze, Die Politik des schwedischen Reichskanzlers Axel Oxenstierna gegenüber Kaiser und Reich (Kiel, 1971), pp. 75-90.

37. Apud Michael Roberts, „Oxenstierna in Germany”, în Roberts, From Oxenstierna to Charles XII. Four studies (Cambridge, 1991), p. 26.