Emir Kusturica, Étranger dans le mariage

Copyright © 2015 by Emir Kusturica

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5696-7

ISBN PDF: 978-973-46-5697-4

ISBN print: 978-973-46-5510-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: © Porechenskaya/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EMIR KUSTURICA s-a născut în 1954 la Sarajevo, unde şi-a petrecut copilăria şi adolescenţa. În 1978 a absolvit Academia de Arte Dramatice din Praga (celebra FAMU) şi a devenit în scurt timp unul dintre cei mai apreciaţi regizori sîrbi. Este cunoscut publicului datorită filmelor sale: Ce mai ştii de Dolly Bell? (1981), Tata în călătorie de afaceri (1985), Vremea ţiganilor (1988), Arizona Dream (1993), Underground (1995), Pisica albă, pisica neagră (1998), Viaţa e un miracol (2004), Promisiunea (2007). A fost premiat cu Leul de Aur la Festivalul de Film de la Veneţia şi de două ori cu Palm d’Or la Festivalul de Film de la Cannes. De asemenea, din 1999, de la lansarea albumului muzical Unza Unza Time, face turnee internaţionale împreună cu trupa sa, The No Smoking Orchestra. Cartea de memorii Unde sînt eu în toată povestea asta? (Polirom, 2015) a reprezentat debutul lui editorial.

Numai vai şi-amar

Dragan Teofilović era poreclit Zeko – iepuraş – fiindcă iubea la nebunie morcovii, dar nu numai. Ochii lui mari erau în stare să vadă ceea ce puţini oameni din Travnik¹ remarcau. În ziua de 8 martie 1976, rezemat de un felinar, Zeko era foarte departe de a-şi închipui întorsătura pe care avea s-o ia viaţa lui. În timp ce se uita ţintă la neonul care se aprindea pe strada 29 noiembrie, o întrebare îl necăjea: de ce, de cinci ani deja, taică-său uita sistematic că pe 9 martie era ziua lui de naştere? Tatăl lui, Slavo Teofilović, căpitan clasa întâi², era cunoscut în Travnik pentru cei treizeci de metri pătraţi de dale mici şi cele zece kilograme de adeziv pe care nu i le plătise niciodată unui amic, căci habar n-avea cum!

În vreme ce băieţii de seama lui şi de pe strada lui băteau mingea pe maidan, iar ofiţerii se pregăteau pentru balul de 8 martie din căminul JNA, Zeko îşi desprinse privirile de la felinar, îndreptându-şi-le spre intersecţie şi spre podul de cale ferată.

Ah, se gândea el, dacă aş putea face să dispară din calendar ziua de 9 martie, aş avea o viaţă mai uşoară!

Dar acesta nu era singurul lui prilej de suferinţă. I se părea de-a dreptul de nesuportat să vadă cum unii aruncă pe fereastră din maşini ambalaje goale de grisine, pachete mototolite de ţigări şi tot soiul de resturi. În aceeaşi clipă, văzu o fića³ gonind cu peste 60 km/h, rezervându-i, fără nici o îndoială, o surpriză neplăcută. Aveau fie să-l înjure, „Ce beleşti ochii, bulangiule?!“, fie să-l bombardeze cu porcării. Un claxon, şi prin geamul-fluture ţâşni o mână legănând un pachet gol pe care scria „Bronşi, coşarul gâtlejului“!

— Tâmpitule! De ce-mi murdăreşti oraşul?!

Şi se repezi pe urmele maşinii agitând pachetul cu o mână ameninţătoare, adunând apoi pe drum şi alte gunoaie, pe care le aruncă într-un container. Totuşi, îl liniştea gândul că, mai demult, în aceeaşi intersecţie situaţia era cu mult mai rea.

Până în 1975, Ćiro, conductorul trenului care trecea pe pod, acţiona fluierul locomotivei şi trenul scuipa un abur încărcat de funingine. Dacă bătea vântul, toate rufele întinse la uscat din împrejurimi se murdăreau cât ai zice peşte. Zeko nu îngăduia să se întâmple aşa ceva şi pe balconul familiei Teofilović. În unele zile, Ćiro împroşca întreaga stradă, în timp ce alţii aruncau gunoaie din maşini!

Ce era de făcut? Să coboare să cureţe strada, sau să se repeadă pe balcon, să pună rufele la adăpost, în cameră?

Chiar şi în clipele cele mai rele, Zeko ştia să decidă ce era mai bine.

Lăsa baltă gunoaiele, se năpustea pe balcon să adune cearşafurile şi cămăşile tatălui, împiedicând astfel enervarea zadarnică a mamei. Cât despre curăţenia din intersecţie, avea să-i vină şi ei rândul, mai târziu.

Uneori, vântul îl lua pe nepregătite şi rostogolea gunoaiele în râul Lašva, ceea ce-l scotea din minţi pe Zeko. Primăvara, când vedea pungi de plastic multicolore agăţate de crengile copacilor de-a lungul râului, i se părea crâncen – îi amintea de zidurile cazărmii Petar Mećava⁴, unde lucra tatăl lui. Înarmat cu un băţ, se repezea atunci şi snopea frunzişul în bătaie. Văzând că nu izbuteşte să desprindă pungile, pe care le ferfeniţea şi le încurca şi mai tare, continua să lovească îndârjit, până rupea crengile.

Dacă mă vede cineva, îşi spunea, sigur o să creadă că m-am ţăcănit!

Dar oricât de chinuită era viaţa lui Zeko, avea şi o parte de duioşie: un confident, căruia băiatul i se putea destăinui.

Într-o cadă trasă pe linie moartă în subsolul blocului lor cu patru etaje, sub apartamentul familiei Teofilović bolborosea un crap cumpărat de căpitan pentru slava⁵ pe care o sărbătorea discret în decembrie. Pe zidul din beton de deasupra căzii era prinsă într-un cui o plăcuţă de lemn pe care scria cu cretă: „Numai vai şi-amar“.

Fratele mai mare al lui Zeko, Goran, aştepta febril ceasul în care, în sfârşit, avea să poată jura pe capul răposatului său tată. Nerăbdarea asta îl făcea vedetă pe strada 29 noiembrie. Mai trebuia, bineînţeles, să aştepte să moară căpitanului Slavo. În discuţiile lui cu fratele mai mic, Goran nu ascundea cât îl exaspera reaua-voinţă a tatălui lor.

— De-ar crăpa odată babacul!

Zeko însă nu împărtăşea cruzimea fratelui său.

— Se gândeşte la toate, nu vezi? i-a răspuns el. Încă din martie face rost de peştele de care o să aibă nevoie în decembrie. Mişto idee, nu?

— Ce vorbeşti… Pe degeaba l-a luat!

— Cum adică… pe degeaba?

— Simplu ca bună ziua. A învârtit ceva cu tatăl unui soldat, ca fiu-său să se întoarcă la Novi Sad la sfârşit de săptămână! Chiar nu pricepi nimic, frăţică?

— Adică ce?

— Şi-ar vinde şi găozul numa’ ca să ia ceva pe gratis!

Zeko coborî tiptil la subsol, asigurându-se că nimeni nu o lălăia prin preajmă. Închise răsuflătoarea şi-şi trase o mască de înot. Înainte să se lase pe fundul căzii, îşi băgă tubul în gură. În sfârşit, îşi cufundă capul sub apă, apoi corpul. Doar picioarele îi ieşeau, agăţate încă de marginea căzii, când Milijana Gačić, campioană la şah la categoria pionieri din Republica Socialistă Bosnia-Herţegovina, pătrunse în subsol. Scena îi era familiară. Pupilele ei de un albastru noptatic în mijlocul chipului palid, încadrat de păr negru, drept, pieptănat cu grijă à la prinţul Valiant, îl contemplau deja de cincisprezece zile. Îi scăpa doar ce anume îşi puteau povesti unul altuia băiatul şi peştele. Milijana se pierdea în presupuneri. Cum altfel, când pe plăcuţa de lemn scria „Numai vai şi-amar“? Dar fetiţa inteligentă nu ceda doar curiozităţii. De zile întregi îl studia pe Zeko, galeşă şi precaută. Deseori i se întâmplase să-l urmărească pe străzile şi pe străduţele din Travnik! De parcă ar fi căzut pradă farmecului său, de îndată ce i se arăta. Pe cât ardea de dorinţă să-l privească în ochi, pe atât de tare se temea de întâlnirea lor. De îndrăgostită ce era, chiar slăbise. În acest răstimp, fidel obişnuinţei lui, Zeko i se destăinuia peştelui baban. Numai din timp în timp crapul deschidea gura, pentru a-i da de înţeles că pricepuse totul. Zeko îi spusese tatălui lui că citise în cartea rusă Cevengur⁶ că nu din prostie tăceau peştii.

— La oameni, îi răspunsese tatăl, e altfel. Mai ales proştii tac. Peştele n-are nici un motiv să trăncăne. Nu spune nimic fiindcă ştie totul; şi nu fiindcă n-are nimic de zis şi e prost, cum cred unii.

— E crunt la noi în casă, îi explica Zeko crapului. Goran nu speră decât un lucru: să moară tata. Şi mama cu tata sunt la cuţite; ea i-a zis că aşteaptă să se facă mari copiii şi după aia îl lasă şi-şi ia lumea-n cap fără să spună cuiva unde pleacă pentru că lui nu-i pasă decât de curul lui. Mie mi se pare că nu-i chiar aşa. Tata e un bărbat grozav. Ştii, crapule, e caraghios: din afară, ai zice că-i un zeu; dar pe dinăuntru e un nefericit. E ca un pat de soldat întins perfect, dar pe o saltea ruptă, roasă toată de molii şi de şoareci. Şi-n mintea mea la fel, totul se face fărâmiţe, cum face-un şoarece când intră-n nişte brânză!

Milijana se retrăsese la timp. De obicei, la sfârşitul întrevederii, crapul executa câteva sărituri din apă, dându-i de înţeles lui Zeko că-i fericit că nu era singur.

„Martie te înmoaie şi te răzbeşte“, spuneau bătrânii când primele zăpezi prindeau să se topească. Puţin conta dacă aşa stăteau lucrurile, în Bosnia-Herţegovina o droaie de locuitori nu supravieţuiau trecerii bruşte de la iarnă la primăvară, iar Zeko detesta luna martie. Înţelesese că ziua lui de naştere era uitată din cauza lui 8 martie, ziua femeii. Totuşi, în timp ce mâncau de prânz, relansase dezbaterea, în răspăr:

— De ce nu există şi ziua bărbaţilor? o întrebase pe maică-sa, Aida.

— Fiindcă, pentru bărbaţi, ziua lor e-n fiecare zi.

— Dar de ce 8 martie şi nu o altă zi?

— Ca să-i dea lui Slavo motiv să uite de ziua ta! rânjise Goran.

Şi, şi în acel an, familia Teofilović plecă la plimbarea solemnă de 8 martie. Aida şi Goran nu suflau o vorbuliţă, convinşi că aşa era mai bine: la cel mai mic cuvinţel rostit, Slavo ar fi slobozit cel puţin o sută de teorii capabile să contrazică tot ce s-ar fi spus! Pe neaşteptate, Zeko se repezi pe terasament la vale, bleotocărind până în Lašva. Şi se trezi la jumătatea curentului, cu apa până la glezne. Nădăjduia să-i atragă astfel atenţia tatălui său.

— De ce nu se-nţeleg oamenii să cureţe râul, dacă tot e singurul pe care-l avem? îl întrebă el.

— Ieşi de-acolo, să nu te-alegi cu vreo pneumonie! Dar chiar trebuie să-ţi bagi nasul unde nu-ţi fierbe oala?! strigă Aida, îngrozită de gândul că tocmai fiul ei e premiantul clasei.

— Câte mai are şi băiatul ăsta în tărtăcuţă!

Zeko zări o stâncă impunătoare semeţindu-se în mijlocul râului. Nepăsător la vorbele maică-sii, se uita ţintă la suprafaţa apei, încreţită de adierea vântului, şi la pietricelele pe care le întrezărea la picioare.

Sub pietrele astea de râu, îi trecu lui prin minte, există un pat de stâncă fără putinţă de clintit. Ca în familia mea: tot tragem nădejde c-o să ne fie mai bine, dar ceva greu ne târăşte la fund şi ne împiedică să ne clintim…

La cea de-a doua somare a mamei lui, Zeko ieşi din râu. Aida îl descălţă, îi fricţionă degetele de la picioare şi-i încălzi tălpile cu răsuflarea ei. Zeko aştepta un gest din partea tatălui.

— Slavo, bietul meu prieten… De ce nu-ţi strângi copilu-n braţe? N-o să-ţi pice mâinile!

— Nu e sănătos!

— Ce adică, să-ţi îmbrăţişezi fiul?

— Viruşi invizibili fac prăpăd în lume. Nu doar ruşii şi americanii, cum cred unii. Şi din pricina lor va veni sfârşitul lumii!

— Dacă se sfârşeşte cu lumea asta, nu-i mare pierdere! Hai, ia-l în braţe…

Lazo Drobnjak, colonelul care comanda cazarma Petar Mećava, suferea din cauza infertilităţii soţiei lui. Greu încercaţi de asta, pătrunseră împreună în căminul JNA. Când înţelese că întâlnirea cu căpitanul Teofilović era inevitabilă, colonelul abia îşi stăpâni mânia. Desigur, militarul Teofilović îl călca pe nervi, dar omul şi mai abitir. Ştia că Slavo ţinea la el acasă hainele de civili ale soldaţilor din Kragujevac, ca aceştia să se poată schimba la sfârşit de săptămână înainte de a merge la băut şi la sucit minţile fetelor pe la baluri. Odinioară, toţi o ştergeau în oraş, cel mai adesea când la cazarmă era de serviciu Slavo. Acesta înlesnea poate exprimarea unui patriotism local şi ataşamentul faţă de o regiune, dar mai ales aducea atingere reputaţiei cazărmii şi a comandantului ei. Ca să fim cinstiţi, colonelul Drobnjak i-ar fi putut ierta căpitanului clasa întâi lipsa de responsabilitate, dar nu-l suporta pe om. Într-o zi, în timpul manevrelor pe înălţimile muntelui Golija, fără să se oprească din rotitul paharului cu vin între degete şi fără să-şi dezlipească privirea de la o pată de pe faţa de masă, îl întrebase:

— Omul se trage din maimuţă, nu-i aşa, Slavo?… După capul tău, în ce se va transforma omul?

— Uite o întrebare pentru cine are câte ceva prin tărtăcuţă! Nu pentru pifani ca noi!

— Cred că la următoarea evoluţie omul se va transforma în cal.

— În… cal? De unde ştiţi, domnule colonel?

— E destul să mă uit la tine, Slavo. N-am nici o îndoială.

— Să vă uitaţi… la mine?

— Eşti un cal, Slavo, şi încă unul adevărat! Din herghelia… ah! ah! ah! De la Lipica⁷. Un cal de paradă…

Colonelul începu să necheze. A râs şi a tuşit aşa de tare, că fu gata-gata să se sufoce. Atunci a fost îmbarcat într-o campagnola⁸ şi dus la infirmerie ca să fie pus la oxigen şi să i se regleze respiraţia.

Slavo nu a rămas dator. A debitat sumedenie de poveşti pe socoteala lui Drobnjak, mai ales la kum⁹-ul lui care lucra pentru KOS¹⁰. Şi, de fiecare dată când colonelul dădea peste căpitan în cazarmă, începea să necheze mai tare sau mai încet, după toane.

În timp ce urcau scările largi spre sala cea mare a căminului JNA, Drobnjak îi distra pe alde Teofilović: necheza ca o mârţoagă. Cu un zâmbet amar până la urechi, Slavo se amăgea cu gândul că nici Aida, nici copiii lui nu ştiau despre ce era vorba.

Turneul de şah simultan pe care marele maestru Gligorić îl disputa împotriva militarilor şi civililor din Travnik impunea respect şi tăcere: nici un zgomot în afara celui făcut de paşi pe parchetul scârţâitor şi a ciocnirii pieselor de pe eşichiere. Printre jucătorii dispuşi în cerc se găsea şi Milijana Gačić. Privirea i se întâlni cu a lui Zeko în clipa când Gligorić muta o piesă. Ea îşi lăsă ochii în jos, zorindu-se să blocheze atacul, apoi privirea fetei îşi luă zborul din nou, cu şi mai mult avânt, către Zeko. Când marele maestru îşi dădu seama că Milijana juca în dorul lelii şi că nu-l pierdea pe băiat din ochi, îşi lăsă degetele să aştepte deasupra pieselor, jucă rapid mutarea următoare şi trecu la masa de alături. Descumpănit să simtă privirea Milijanei asupra lui, Zeko o şterse în la celălalt capăt al sălii, pe podiumul unde se adunase corul şcolii. Iată ocazia mult visată să facă cunoştinţă, Milijana o ştia. Părăsi masa, străbătu sala cu paşi mari şi îl opri pe Zeko în momentul în care el punea piciorul pe estradă.

— Te cunosc!

— Mare scofală!

— Şi chiar de multă vreme!

— Şi ce treabă am eu cu asta?!

— Îmi place de tine.

— Ce?! Nu vezi că toată lumea se uită la noi?!

Zeko se pierdu în cor, iar Milijana se întoarse la masa ei unde Gligorić o aştepta zâmbind. Marele maestru era uluit. Studia eşichierul şi nu-şi credea ochilor – dată fiind poziţia pieselor pe tabla de şah, partida era nulă! Era pat! Când se convinse pe deplin, bătu din palme. Întreaga asistenţă aplaudă performanţa Milijanei Gačić – toată lumea în afară de Zeko, care, ascuns în ultimul rând al corului, aştepta cu nerăbdare să înceapă şedinţa solemnă şi să se intoneze imnul naţional, „Hej, Slaveni“.

Pe 9 martie 1976, Aida Teofilović se trezi cu o migrenă puternică – după vinul prost şi scena făcută soţului ei în seara zilei precedente, la cămin. De ziua femeii, Aida profitase de ocazie ca să-i servească lista completă cu tot ce îndurase din pricina lui în ultimii cincisprezece ani. Femeia deschise încet uşa delicat şi pătrunse în camera băieţilor. De îndată ce ridică storul, lumina inundă cămăruţa. Zeko se ridică vioi pe pat, deschise ochii şi strigă, uitându-se cruciş:

— Iar o să-ntârzii la şcoală la prima oră!

— Ba nu, prostuţule! E duminică şi e ziua ta.

Îi mângâie părul şi îi oferi cadoul ei.

În drum spre bucătărie, Zeko îmbrăcă puloverul azuriu împletit de mână. Reflexia din oglindă îl făcu să zâmbească. În bucătărie, Goran îi dărui cadoul lui: nişte batoane mici de ciocolată, învelite în hârtie cerată. Fără să mai aştepte, Zeko o tuli să cumpere pâine, la douăzeci de metri mai în jos, pe stradă.

Aida alergă până la uşă cu un fâş.

— O să răceşti, pune ceva pe tine! E frig afară!

Întors cu pâinea, Zeko îşi tăie un sfert, pe care şi-l îndesă în gură alături de batonaşe – toate cinci. Pâine cu ciocolată – ospăţul lui… Îşi înfipse dinţii în cadoul de aniversare şi exclamă:

— Nimic nu e mai bun pe lume!

După micul dejun, se apucă de treabă. Duminică sau nu, ceea ce avea de făcut trebuia să urmeze o anumită ordine. Aprinderea lămpii cu gaz cerea o întreagă artă. Reglarea intrării şi a ieşirii aerului nu era o sarcină dintre cele mai uşoare. Trebuia suflat în tubuleţ cu gura. Dintr-odată, ciocolata din cadou căpătă gust de petrol. Zeko umplu recipientul lămpii şi, în timp ce se întreba în sinea lui dacă taică-său avea să uite o dată în plus de aniversarea lui, o picătură de gaz căzu pe cadoul de la maică-sa.

Aida, în privinţa asta, cu siguranţă… o să te-apuce căldurile niţel! îşi spuse el.

Şi se aplecă în bucătărie cu dezinvoltura unui Charlot arătându-şi nasul la colţul unei case, cu braţul bine ascuns, ca maică-sa să nu observe pata care i se lăbărţa pe mânecă.

De când taică-său cumpărase un Wartburg, vecinii de la primul etaj constataseră că ţânţarii din împrejurimile blocului dăduseră bir cu fugiţii. Când pornea motorul în doi timpi, degaja un asemenea nor de fum, că întuneca tot parterul şi ucidea orice insectă până la primul etaj. Slavo susţinea că lucrurile nu erau niciodată prea curate şi că un Wartburg nou-nouţ nu trebuia scăpat din ochi.

Wartburgul era la locul lui, iar Zeko foarte hotărât să laude încă o dată înţelepciunea tatălui.

— Ce şmecher poate să fie Slavo! Parchează sub felinar, drept în lumină, şi hoţii, când văd lumina, îşi iau tălpăşiţa!

— Ia spune, frăţică… Tu eşti prost sau te faci?

— Prost… eu?

— Slavo e un cretin!

Şi în ziua aceea aniversară, sosise clipa să-şi dea pe faţă gândurile dinaintea crapului. Zeko era în josul scărilor, când, în faţa intrării la subsol, o văzu pe Milijana barându-i drumul, cu un buchet de trandafiri albi în mână.

— La mulţi ani!

— Ce treabă are campioana la şah a Republicii Socialiste Bosnia-Herţegovina la „Numai vai şi-amar“?

— Nu aşa se pune problema.

— Dar cum?

— Te ador şi-ţi doresc aniversare plăcută. Sunt gata să fac orice pentru tine.

Acestea fiind spuse, fetiţa se făcu nevăzută. Zeko nu ieşi după Milijana, se pregătea să pună la punct anumite lucruri cu ea. Nimeni n-avea dreptul să intre la „Numai vai şi-amar“. Nici măcar tatăl lui, a cărui iubire se străduia s-o câştige de atâta vreme. Dar pentru o mângâiere în treacăt sau un pupic, ar fi gata să lase de la el. Gândindu-se la construirea casei lor de la ţară, la Donja Sabanta, pe Zeko îl lua cu ameţeală.

Wartburgul era neîncăpător pentru a transporta toate materialele necesare. Din două în două duminici, când Slavo nu era ofiţer de serviciu, alde Teofilović plecau spre Serbia. În apropiere de Sarajevo, maşina făcea deja un popas şi tatăl aduna bolţari, cărămizi sparte, ciment, ţigle de care alţii se descotorosiseră, şi le îndesa în portbagaj. Închidea capota cu chiu, cu vai şi, cum ajungea la următoarea groapă de gunoi, le încărca braţele Aidei, lui Goran şi lui Zeko cu materiale din cele mai diverse, cât puteau duce. Pentru familia Teofilović, oprirea la cafeneaua Semafor din munţii Nišića nu era trăită ca un răgaz normal. Sub comanda lui Slavo, celorlalţi li se părea că sunt infanteriştii lui şi trăiau drumul până la Donja Sabanta ca pe-o operaţiune militară. Aida, Goran şi Zeko se dădeau jos din maşină, se împleticeau, tuşeau şi se chinuiau să-şi vină în fire. Cu mare grijă, descărcau materialele şi le piteau în spatele veceurilor ţărăneşti, sperând că nu le va fura nimeni până la întoarcerea lor.

Autostrada Belgrad-Niş era curată belea pentru Slavo. Când zărea un loc interesant cu materiale de construcţii abandonate, se abţinea cu greu să frâneze brusc, de teamă să nu provoace o coliziune în lanţ. Apoi, ca într-o expediţie în vreme de război, oprea maşina şi, cu impetuozitatea combatantului care porneşte la atac, comitea infracţiunea – gata de moarte, băga în marşarier. Pe timp de pace, astea erau momente de aţâţare maximă pentru căpitanul clasa întâi. În timp ce dădea înapoi astfel, îşi închipuia mai uşor materialul de construcţii încastrat în zidurile casei lui de la ţară. Pe trei sferturi aşezat, privind pe deasupra materialelor şi a capetelor membrilor familiei lui, lăsa Wartburgul să meargă în zigzag, păstrând totuşi traiectoria până la depozitul detectat. Atunci, ca un cercetaş cu misiunea îndeplinită, Zeko îşi lăsa bucuria să izbucnească:

—’Colo-şa, tată! O grămadă de materiale… singurică!

Înălţându-şi capetele din grămada de cărămizi sparte, Aida şi Goran schimbau o privire uluită:

— O grămadă… singurică?!

— …Da, acolo!

Zeko indica locul şi aştepta să apară în oglinda retrovizoare clipitul cu subînţeles al tatălui, care l-ar răsplăti pentru izbânda misiunii.

După ce îndesau „grămada singurică“ în Wartburg, maşina se preschimba în submarin care risca în orice clipă să eşueze pe fundul mării şi să-şi lipsească ocupanţii de oxigen. Aida, văzând că lui Goran şi lui Zeko li se tulbură privirile, cu mari sforţări izbutea să-şi elibereze una dintre mâini ca să coboare geamul. Condiţiile grele ale acestui mers înainte şi înapoi îi făceau pe toţi să piardă noţiunea timpului. Cât despre cea a spaţiului, mai bine să nu vorbim. Când numărul de înaintări şi de întoarceri îi depăşea speranţele, iar ai lui erau cuprinşi de toropeală, Slavo o dădea pe citate:

— „Doi paşi înainte, un pas înapoi“. Aşa grăia marele Lenin!

Dar, conform estimării Aidei şi a fiilor ei, familia executa mai degrabă doi paşi înainte, doi paşi înapoi; sau, ca să fim şi mai exacţi, în mod evident nu se deplasa deloc. La sosirea în Donja Sabanta, socoteala nu era contrazică decât de pupăturile pe repede-înainte cu bunicul şi cu bunica, părinţii lui Slavo, şi de scurtul răstimp necesar lui Slavo ca să agaţe de zidul casei de ţară o pancartă datând din cel de-al Doilea Război Mondial, care vestea: „Teren minat. Pericol de moarte“.

Fiindcă Slavo se temea, mai presus de orice, c-ar putea fi furat.

După aceea, căpitanul se zorea să se întoarcă în Travnik, la serviciu. În amintirea lui Zeko şi în geamul dinapoi al Wartburgului nu mai rămâneau decât privirea tristă a mamei lui Slavo şi binecuvântarea bătrânului la plecarea fiului, cu nora şi nepoţii. După ce bunica azvârlise un jambon în Wartburg, şi în capul lui Zeko, timpul se preschimba într-o bulboană.

Ca pentru a-i scăpa, Zeko intră în bucătărie ascunzând pata de petrol care îi murdărea mâneca puloverului. Semăna cu Vukotić, atacantul de la Partizan Belgrad, care trăgea în jos de mânecile tricoului când era hotărât să câştige un meci. Aida îl anunţă că tatăl lui trimisese un curier militar cu un mesaj.

— Vrea să ne vadă pe toţi la cazarmă până într-o oră! Spune că ţi-a pregătit un cadou.

— Nu…

— Citeşte dacă nu mă crezi…

— Goran pretinde că ieri-seară l-ai prelucrat ceva de speriat, zise Zeko.

— Trage-ţi vesta pe tine. N-ai tu treabă cu asta.

— Poate, dar fără tine nu şi-ar fi amintit niciodată de ziua lui!

— Goran, mai taci! A scris că a pregătit ceva de neuitat.

— Îmi închipui cam ce poate fi… o bicicletă! strigă Zeko.

Însufleţit, roşu în obraji, el o apucă primul pe calea ferată pe care Ćiro lega odinioară Sarajevo de Travnik. Goran îl urma. Aida încheia şirul. Era fericită: în sfârşit, soţul ei avea să-i facă pe plac fiului. Acesta, febril, nu izbutea să-şi închipuie un cadou oarecare.

— Dacă are de gând să se răscumpere, zise Goran, va trebui să-şi spargă puşculiţa!

Lui Zeko îi trecu prin faţa ochilor fotografia pe care fratele maică-sii i-o arătase: o maşină cu pedale.

Sau poate…, se gândi, un avion care se întoarce cu cheiţă, care decolează şi aterizează aşa, ca o floare. Sau, de ce nu, un pui de câine-lup…

Aida îi urma cu greutate. De la balul din ziua precedentă, se simţea mânjită; prea multa băutură şi toate câte i le aruncase lui Slavo în obraz.

— Bărbaţii ăştia… merită să le dai peste nas! repeta ea.

Fără să-i piară zâmbetul de pe buze din cauza asta.

— Staţi, măi copii… nu mai pot… Pentru numele lu’ Dumnezeu, nu mai fugiţi aşa!

Ai fi putut zice că alergatul pe traversele căii ferate dezafectate era o joacă, o mică sărbătoare pentru familia Teofilović, o înviorare pe care Slavo o înfăptuia în existenţa lor, făcându-se şi el om serios şi oferind un cadou de aniversare.

— Dacă nu-i măcar un velier, poate să crape!

— Ajunge! strigă Aida bălăngănindu-şi poşeta ca să-l pocnească pe Goran, care abia apucă să se ferească.

Zeko se gândea că drumul până la cazarmă n-avea nimic de-a face cu expediţiile lor la Donja Sabanta. Din toate punctele de vedere, timpul se scurgea fără să fie suspendat de ideile tatălui său ori de-ale lui Lenin. Putea fi auzit la fel ca vântul care îi vâjâia în urechi. Un sentiment de nelinişte blândă îi lua în stăpânire trupul.

Un fruntaş tânăr făcea de planton în faţa cazărmii Petar Mećava. Când familia Teofilović ajunse în dreptul lui, el îi mângâie părul lui Zeko, zâmbind larg.

Semn bun, îi trecu prin minte băiatului.

— Cum o mai duceţi, tovarăşă Aida? întrebă soldatul.

— Foarte bine. Muncim pentru patrie!

Şi făcu semn spre copii.

O campagnola îi conduse către un hangar. Pe cerul de deasupra cazărmii zburătăceau gaiţe. Maşina opri în faţa hangarului, iar soldatul cel tânăr îl ajută pe eroul zilei să coboare. Poarta greoaie a hangarului se deschise, iar căpitanul Slavo Teofilović îşi făcu apariţia. Arătă spre patru tancuri T-84 în staţionare.

— Dragă familie, bine ai venit!

Încântat, Zeko îşi privea tatăl.

Cu siguranţă cadoul va semăna cu focul de artificii de ziua Republicii! îşi spuse el.

Deodată, tatăl îl înşfăcă de mână pe Zeko şi îl trase spre unul din tancuri. Cu răsuflarea tăiată, băiatul se uita ţintă în ochii lui Slavo. Se apropiară de maşinărie. Un soldat cu cască de tanchist îşi scoase atunci capul prin trapa care străpungea blindajul şi urmă un al enşpelea salut militar. Slavo îl desprinse pe Zeko de pe pământ şi i-l dădu în primire soldatului, care îl recuperă în braţele lui robuste, după care îl depuse cu delicateţe în măruntaiele tancului. Zeko se aşeză alături de tanchist. Toată familia veni să se aplece deasupra trapei, Zeko văzu căpăţâna fiecăruia ivindu-se. Fără să clipească, urmări mâna soldatului în toate gesturile ei, cum se ridică şi coboară întrerupătorul de pe tabloul de comandă. Apoi soldatul îl strânse tare de braţ pe Zeko şi îi arătă butonul roşu de pornire. Zeko îşi întrebă tatăl din priviri. Cu un semn generos din bărbie, Slavo încuviinţă, iar băiatul apăsă butonul. De îndată, motorul începu să huruie, Zeko simţi tăria cailor-putere care, în pofida cuirasei blindatului, îi făcură să vibreze tot corpul – al lui, dar şi al fiecărui membru al familiei Teofilović. Pradă unei forţe incomensurabile, totul tremura, oţelul fremăta, Zeko tresărea, aidoma obrajilor sau inimii lui! Fără să ştie de ce, imaginea Milijanei Gačić îi apăru brusc. În faţa ochilor, în mijlocul trepidaţiilor, se contura Milijana; lui Zeko îi plăcea cum îi stătea părul, ochii ei îl încredinţau că e aievea.

Slavo se întoarse către Aida, îşi coborî privirea spre Zeko, întinse braţele spre el.

— Dragan, fiul meu, la mulţi ani! zise căpitanul.

Băiatul nu auzi. Buimăcit de puterea motorului, îşi aştepta cadoul, crezând că apăsatul pe butonul roşu era semnalul pentru începerea bucuriilor. Nu pricepuse că sărbătoarea se terminase deja.

Alde Teofilović se întoarseră acasă în linişte.

— Goran…, zise Zeko. Ce-o să se aleagă de viaţa mea, cu asemenea aniversări?

— La anul, n-o să mai scapi… Te califici să tragi o dată cu puşca cu aer comprimat!

— Viaţa mea nu face o ceapă degerată…

Zeko o luă la fugă pe fosta cale ferată ca să ascundă de fratele lui lacrimile care i se scurgeau pe obraji şi ca să-i lase pe ceilalţi departe, în urmă.

Viaţa nu valorează nimic, se gândi el. Numai vai şi-amar, asta e tot…

Inima i se încălzea pe măsură ce chipul Milijanei Gačić pătrundea într-însa. Ca s-o spunem pe-a dreaptă, Zeko făcea lista cu toţi cei care-l iubeau, ceea ce-i îngăduia să-i scoată de pe ea pe toţi cei care nu-l iubeau. Ca să clarifice totul. Maică-sa? Neapărat, fiindcă era maică-sa! Frate-său? E un frate, iar afecţiunea dintre ei nu se manifesta decât atunci când era atacat pe stradă. Deci nu. Taică-său? Nu se iubea decât pe sine. De tăiat. Ceea ce falsifica totul. La urma urmei, nu mai rămânea decât… Milijana. Iar ea nu conta nici cât negru sub unghie…

Dinspre o casă de pe marginea căii ferate urcară în văzduh nişte hămăieli. Zeko se opri şi riscă o privire peste gard. În timp ce-şi ştergea lacrimile cu capătul mânecii, un câine-lup tocmai se zbătea să se descâlcească dintr-un lanţ grosolan. Să fi fost unul dintre câinii care încă n-au acceptat că n-or să fie niciodată lupi? Ditai dihania, murdar, cu o căpăţână uriaşă, mârâia ca un turbat. Părea periculos – ceea ce, în sine, nu însemna nimic. Amuşinând o prezenţă omenească, câinele îşi făcu vânt pe labele din spate, să vadă cine încearcă să-l ia prin surprindere, dar rămase neputincios pe pământul crăpat. Fiindcă nu-l lasă sufletul să vadă animalul cum se chinuie, Zeko se grăbi şi trase de lanţul încurcat în jurul lui. Câinele încetă să se mai zbuciume şi, ridicat în patru labe, se răsuci brusc; cu botul lângă pământ, îşi înfipse colţii în piciorul lui Zeko. Băiatul urlă de durere. Paralizat de frică, nu slăbi din ochi fiara, care continua să mârâie. De atâta tras şi răsucit, lanţul sfârşi prin a se rupe. Eliberat de orice piedică, cu toate cele patru labe pe pământ, câinele înaintă spre Zeko, care dădea înapoi. Brusc, copilul îşi pierdu controlul vezicii şi un val de urină o luă la vale de-a lungul piciorului. Pas cu pas, Zeko bătea în retragere în curte, când auzi vocea Aidei:

— Dar, pentru numele lui Dumnezeu, ieşi de-acolo! Repede!

Goran fu cel mai practic, smulse o ţambră din gard, în care fusese înfipt ditamai cuiul. Dar tocmai când se strofoca să-l miruiască pe câine, dihania se repezi la Zeko şi-l mai muşcă o dată; acum, de buca stângă. Slavo, care rămăsese lângă gard, privea întreaga scenă fără să sufle o vorbă. Aida îl trase repede pe Zeko de vestă şi, dintr-o lovitură, Goran înfipse cuiul între ochii fiarei.

— Numai un tăntălău se poate lăsa muşcat de două ori de-un câine legat! decretă căpitanul Slavo.

Întors acasă, după ce trecuse pe la dispensar pentru o injecţie antitetanos, Zeko auzea continuu ecoul sentinţei tatălui: „Numai un tăntălău se poate lăsa muşcat de două ori de-un câine legat!“. Era convins că fraza avea un sens ascuns, dar nu căuta să-l desluşească. Tăntălăul era, cât se poate de limpede, el, Dragan Teofilović. Iar cel mai rău era că tocmai taică-său credea asta.

În seara aceea, Zeko o lălăi mai mult decât de obicei. Uită să mai iasă din cada plină cu apă caldă, prelungi spălatul pe dinţi, apoi examinatul în oglindă. În cele din urmă se aşeză în pat şi, tăcut, se uita ţintă în tavan. Lângă el, Goran citea dintr-o revistă ilustrată.

— Viaţa nu se schimbă, la fel ca fundul unui râu?

— Ce trăncăneşti acolo?

— Am văzut astăzi. Când suflă vântul, modifică suprafaţa apei, dar la fund nimic nu se clinteşte.

— N-am înţeles o iotă…

— Eu, unul, vreau să schimb totul.

Goran nu simţi deznădejdea frăţiorului său, altfel i-ar fi vorbit. Zeko aşteptă ca toată lumea să adoarmă şi coborî la „Numai vai şi-amar“. Muşcătura câinelui îl durea încă, dar era o nimica toată în comparaţie cu durerea din sufletul lui de copil. Către miezul nopţii, când tot familionul dormea şi, odată cu ei, practic întreg oraşul Travnik, Zeko se sculă din pat. Luase o decizie: avea să facă ultima lui vizită la „Numai vai şi-amar“. Coborî în pivniţă fără să mai verifice măcar împrejurimile. Vântul adia răcoros dinspre râul Lašva; un miros neplăcut se strecura prin răsuflătorile deschise. În mod bizar, lui Zeko îi trecu din nou prin minte patul de stâncă încremenit de veacuri pe fundul râului. Nu se grăbi deloc să-şi scoată pijamaua, de parcă nădăjduia în taină să vină cineva şi să-l împiedice să facă o tâmpenie. Îşi aminti imediat povestea celor doi fraţi din cartier. Pe când mezinul se strivise de asfalt după ce sărise de la etajul al cincilea, frate-său, lipindu-şi nasul de fereastră, strigase: „Ce dobitoc!“.

Asta înainte să-l scuipe.

Toată lumea de pe stradă calificase actul acela drept o tâmpenie. Iar acum şi el se hotărâse să comită una. Îşi scoase pijamaua şi izbucni în plâns – dar lacrimile nu-l răzgândiră, totuşi. Privi inscripţia de pe plăcuţă. „Numai vai şi-amar“. Cocoţat pe taburetul de lângă cadă, îşi închise ochii, tremurând din toate încheieturile, de frică şi de frig, amestecate. Din ce în ce mai intens, pe măsură ce clipele se scurgeau. Altfel, poate că ar fi coborât de pe taburet. Aruncă o privire în jur şi sări în apă, dezgărdinând prin aceeaşi mişcare una din buturugile pe care odihnea cada. Sprijinit de buturugă, dulapul cu provizii de iarnă se clătină, uşile se deschiseră, iar borcanele cu condimente se rostogoliră pe jos.

Pe când Milijana Gačić dormea liniştită, se întâmplă un lucru de necrezut: o oală plină de roşii se sparse, iar acestea începură să se răzleţească pe scări, săltând vioi în faţa uşii ei de la intrare. Pe jumătate adormită, Milijana îşi luă maşinal o haină peste cămaşa de noapte, se încălţă şi porni în urmărirea roşiilor.

Sub apă, cu ochii întredeschişi, Zeko aştepta clipa în care se va sufoca. Neclintit, crapul se uita ţintă la el, aşteptându-i destăinuirile.

— Numai un tăntălău se poate lăsa muşcat de două ori de-un câine legat! Tata are dreptate, îi declară Zeko crapului, cât se poate de hotărât să se înece.

În timp ce borcanele de ardei iute se rostogoleau prin pivniţă, iar oţetul inunda podeaua, fetiţa, angajată în partida cea mai importantă a vieţii ei, se năpusti de la parter. Se repezi direct la cadă, văzu crapul bătând din coadă suprafaţa apei în care plutea corpul gol al lui Dragan Teofilović. Înşfăcându-l de subsuori, cu preţul unui efort intens şi al unui geamăt profund, ea scoase trupul inert şi îl întinse pe jos. Lungit pe spate, Dragan nu dădea nici un semn de viaţă…

În 10 martie 1976, la ora unu dimineaţa, Dragan Teofilović şi Milijana Gačić schimbară primul lor sărut. În realitate, era vorba mai degrabă de respiraţie artificială, gură la gură. Tocmai visul fetei îndrăgostite l-a ajutat pe Zeko să se întoarcă printre cei vii. Când îşi deschise ochii, el începu să plângă. Apoi zâmbi când Milijana, încă o dată, îşi lipi buzele de gura lui.

Iubirea orientează destinul cum nu se poate mai bine, cele potrivnice nu ţin o veşnicie. În trecut, Dragan Teofilović cunoscuse zile grele, care se şterseră în faţa altora, mai blânde şi mai senine. Milijana şi Zeko şi-au petrecut vara în partea din amonte, tumultuoasă, a râului Lašva, sărutându-se, urlându-şi fericirea, lovind apa cu mâinile şi picioarele, mâncând sendvişuri unse cu ajvar¹¹, dând cireşilor un rost, apoi agăţându-se de camioanele pline cu fân, strigându-şi numele. Nimic nu mai exista pentru ei în afară de a-şi petrece viaţa împreună! Când nu erau unul cu celălalt, fapt care nu se întâmpla decât noaptea, erau atât de apropiaţi prin gând, că în realitate nu se despărţeau niciodată. La sfârşitul verii, în apropierea unei învolburări a râului, o îmbrăţişare i-a făcut să-şi piardă cumpătul şi au devenit un singur trup.

Dacă iubirea este cea mai mare minune dintr-o viaţă, dacă îi poate călăuzi pe oamenii liberi, din păcate ea nu poate schimba cursul destinului unui militar de carieră. Colonelul Miloje Gačić a fost mutat la Skopje în 14 iunie 1977 – vinerea neagră a lui Dragan Teofilović. Întristarea lui a fost de necuprins. Desigur, învăţase să-şi învingă suferinţele. Dar ştia că nu va mai putea s-o aştepte în fiecare zi pe Milijana în faţa şcolii, dimineaţa la trezire să meargă să cumpere primele chifle şi, într-o pungă, să le atârne de clanţa uşii ei. La ce bun să-şi spună poveşti de adormit copiii, iubirea lui pleca, viaţa era, hotărât lucru, numai vai şi-amar. Dar acum ştia să-i facă faţă.

În staţia de autobuz, în pofida durerii lui, Zeko simţea că de-acum e bărbat. În timp ce colonelul Gačić îşi încărca valizele în lada pentru bagaje, Milijana şi Zeko se ţineau de mână. Zeko vru să-l ajute pe colonelul bun ca pâinea caldă, dar acesta arătă spre fiică-sa cu mâna:

— Ajunge, nu mai e vreme de prostii!

Cei doi copii s-au sărutat atât de mult în spatele autobuzului, că un miliţian care trecea pe-acolo îşi agită arătătorul către ei, cu un aer reprobator. Şi pentru că avertizarea n-a funcţionat, le ceru actele de identitate.

— Suntem minori. N-avem…, răspunse Milijana, fără a-şi dezlipi buzele de-ale lui Zeko.

— Cât de mult te iubesc! zise băiatul.

— Şi eu! Mai mult decât orice pe lume!

— Îţi datorez viaţa.

— Îmi datorezi un singur lucru.

— Ce anume? Spune-mi…

— O promisiune… O vei ţine?

— Jur!

— Promite-mi că-ntr-o zi mă vei regăsi.

— Când?

— Nu contează când, nu contează unde…

— În ziua în care te voi regăsi, te voi lua de soţie!

Claxonul răguşit al autobuzului şi norul de fum răspândit de toba de eşapament găurită, amestecat cu praful drumului, au format cadrul sonor şi vizual al dispariţiei Milijanei Gačić.

Tâmpenia la care se gândise îl învăţase pe Zeko să ţină cont de împrejurări şi să-şi domolească sentimentele, de fiecare dată când îl apucau tristeţea sau urâtul, chiar când erau insuportabile. De altfel, dacă i-ar fi trecut prin cap să reîncerce, Milijana nu mai era acolo, să-l salveze!

Mutarea lui Slavo în oraşul Mostar i-a turnat untdelemn pe rană. Ce viaţă ar fi dus la Travnik fără Milijana?

După şcoală, lui Zeko îi plăcea să se aşeze pe malul năvalnicei Neretva, să privească învolburările apei şi să trimită mesaje de dragoste într-o sticlă. Spre deosebire de Lašva, Neretva trezea în el sentimente şi gânduri de un alt fel de gravitate: verde, profundă, suprafaţa ei se schimba mereu, pe deasupra unei albii din stânci puternic înrădăcinate, neclintite de mii de ani. Ca destinul să-l poarte într-un curent formidabil, iar vântul, care îi semăna dorinţei, să-i aducă noutate şi să-i schimbe cu desăvârşire viaţa, iată ce-şi dorea! Întocmai cum curenţii şi vântul modificau luciul râului Neretva. Când o va regăsi pe Milijana, se consola el, atunci viaţa va fi veşnică, neschimbătoare.

Mostarul a fost, pentru Zeko, şi revelatorul unei noi trăsături de caracter. După „tâmpenia“ lui, n-a mai schimbat, desigur, nici o privire, necum vreun cuvânt cu taică-său, totuşi îi moştenise capacităţile organizatorice şi rigoarea militară. Când rockerul Ljubiša Racić a venit să cânte în Mostar, Zeko l-a ajutat să pună concertul pe picioare. Pentru Zeko a fost începutul unei noi vieţi. Ca să se facă remarcat fără a fi pe scenă, munca de road manager în lumea rock’n-rollului era perfectă. N-a avut loc nici un concert fără ca Zeko să fie omul bun la toate, un organizator al cărui nume a fost pomenit şi la Sarajevo. Iar când formaţia Zabranjeno Pušenje¹² a concertat în Kulušić¹³, Zeko a contribuit la primul concert, lăsând o impresie bună.

Noua mutare a lui Slavo Teofilović a coincis cu finalul carierei sale militare. Aceasta s-a sfârşit ca urmare a pregătirilor pentru primirea în Mostar a tovarăşului Tito. Slavo adusese de la cazarmă un drapel iugoslav cât un cearşaf.

— Prindeţi-mi-l bine la colţul clădirii!

Zeko şi Goran s-au executat ascultători. Tatăl lor prevăzuse să-l salute solemn pe mareşal din balconul familiei. Zis şi făcut. Trei zile mai târziu, alde Teofilović, în ţinută de ceremonie, în poziţie de drepţi, aşteptau pe balcon. Totul se desfăşură după ordinele căpitanului clasa întâi. Din Mercedesul lui decapotabil, Tito zări un drapel pus invers şi-l întrebă pe Džema Bijedić¹⁴:

— Ce mai e şi asta?! Doamne sfinte, doar n-am ajuns în Rusia¹⁵!

Sancţiunea disciplinară pentru drapelul agăţat de-a-ndoaselea nu a fost singurul eveniment care a pecetluit o carieră militară puţin glorioasă. Ea a curmat şi viaţa laolaltă a familiei Teofilović. După ce Slavo şi-a pus uniforma în cui, certurile lui cu Aida i-au condus către epilog. Apartamentul a fost supus partajului. În mijlocul camerei de zi se înălţau dulapurile care despărţeau spaţiul comun în două – Aida şi băieţii locuiau într-o parte, Slavo în cealaltă. Cum se ivea fostul căpitan, Aida îşi arăta dezaprobarea. Potolită la început, sfârşea în general prin a urla că tocmai căpitanul clasa întâi Slavo Teofilović îi ruinase viaţa. Şi-atunci îşi cântărea eşecul existenţei şi izbucnea. Slavo rămânea de nezdruncinat; nu încerca decât indiferenţă faţă de soţie şi copii. Într-o zi, ieşi să-şi cumpere ţigări şi nu se mai întoarse. Plecase după amantă la Skopje, unde şi-a deschis o firmă de zugrăveli care i-a mers din plin.

Oriunde se prezenta cu muncitorii lui, începea conversaţia cu un „Cine v-a făcut ţigănia asta?…“ Şi, fără să aştepte răspunsul, continua: „Va fi nevoie de cel puţin trei şlefuiri dacă vreţi să arate cumva!“.

Cu figura-i impasibilă, dar tare-n clanţă, Slavo avea mare putere de convingere.

La fel ca în 1976, când, uitându-se ţintă la felinarul cu neon, se dădea de ceasul morţii pentru că nu primise nici un cadou de la tatăl lui, Zeko şedea pe malul râului Sava, în anul acela de război 1993. Era într-o duminică, iar el o legăna pe fiica lui Svetlana. O juristă din Belgrad, Zvjezdana, îi dăruise această fetiţă drăguţă şi blondă. Calmă şi amabilă, Zvjezdana îndura cu stoicism frecventele deplasări ale lui Zeko. O cunoscuse la primul concert din Belgrad al trupei Zabranjeno Pušenje. În preziua căsătoriei lor, tânărul îi declarase totuşi viitoarei soţii:

— Îmi placi, vreau să fii soţia mea. Doar că…

— Doar că… ce?

— Dacă apare iar Milijana Gačić, s-a isprăvit…

— N-o să fie cazul!

Zvjezdana nu-l lua în serios cu adevărat pe Zeko. Totuşi, presimţea ea că un bărbat aşa de devotat şi de atent ca el îşi putea surprinde cunoscuţii prin decizii pe cât de neaşteptate, pe atât de incredibile.

Cea mai slabă adiere modifica suprafaţa râului şi, în serile acelea toride de august, curenţii aminteau că nici pietrele fortăreţei Kalemegdan, nici oraşul în întregul lui, nimic nu avea trăinicia şi soliditatea aparente. Dar puţin conta că în adânc, sub suprafaţă, temelia rămânea neclintită.

În realitate, fortăreaţa şi oraşul sunt ancorate în albia Savei, se gândea Zeko, iar oglindirea lor în apă este exact ca viaţa mea. Totul ondulează pe apă, se naşte şi dispare în existenţă, la fel cum această imagine se va risipi curând, la apusul soarelui; atunci doar felinarele vor mai luci peste râu. Ceea ce ne văd ochii este adesea seducător! îşi spunea Zeko. Altfel, ar fi cu neputinţă să supravieţuieşti. Fiindcă omul nu-şi potoleşte foamea cu adevăruri crude şi reguli imuabile, ci prin speranţa că se vor vor petrece schimbările în care-şi pune credinţa. Fie. Atâta că viaţa nu-i totuşi făcută din amăgiri şi din speranţe…

Cu astfel de gânduri intră Zeko în acea duminică de august 1993 pe strada Knez Mihailova, împingând căruciorul cu fetiţa lui adormită.

De la destrămarea Iugoslaviei, munca lui de road manager fusese puţin câte puţin înlocuită de cea de organizator de campanii de propagandă politică şi electorală. Zeko regreta dispariţia rock’n-rollului. Iar când se întorcea din turneu îi plăcea să se plimbe pe strada Knez Mihailova, fiindcă pe-acolo putea da de figuri cunoscute, oameni din fosta Iugoslavie. Războiul nu se mai termina, iar Zeko era fericit când se reîntâlnea cu un compatriot din Mostar, din Travnik sau din Sarajevo. Dacă nu-l cunoştea personal, îl saluta din cap; altminteri, se perpelea neobosit. În realitate, Zeko era nostalgic după trecut, chiar dacă viaţa şi copilăria lui nu-i inspirau deloc regrete. În pofida tuturor, reconstruia cu exaltare acea perioadă – îndeosebi anul 1980, când ideile de revoltă şi de încredere într-o lume mai bună, venite din Occident, puseseră pe jar Iugoslavia; apoi, după moartea lui Tito, ideea de libertate.

În celălalt capăt al străzii Knez Mihailova, un tramvai trecu zgomotos, descoperind perspectiva către parcul Kalemegdan. Zeko împinse încet căruciorul în care fiică-sa încă dormea. Soarele strălucea între crengile copacilor când auzi o voce cunoscută.

Numai vai şi-amar.

Zeko se întoarse, zări un BMW care frâna. Una din portiere se deschise şi Milijana Gačić coborî din maşină. Era o tânără drăguţă şi elegantă, cu părul drept. Când îşi scoase ochelarii, Zeko îi recunoscu ochii mari, privirea de femeie vulnerabilă.

— Tu eşti?

— Eu sunt!

— De unde naiba vii?

— De la München. Acolo unde locuiesc şi unde joc şah.

Bulversat de întâlnire şi descumpănit de cum arăta Milijana, de bijuteriile ei preţioase, de ceasul ei din aur, Zeko lăsă căruciorul de izbelişte pe trecerea de pietoni şi se repezi către maşină. O strânse pe Milijana cu patimă la piept. Atât de tare, că ea nu mai putu să respire. În clipa de după, emoţia regăsirii se preschimbă în groază: landoul o luase la vale pe strada Karađorđe! Tânăra arătă cu degetul spre el, Zeko se întoarse şi se repezi în urmărirea căruciorului. Cu Milijana pe urmele lui. Cine mai ştie cum a fost evitată catastrofa în acea după-amiază? În realitate, era pentru a doua oară când femeia aceasta se ivea pe neaşteptate în chip de salvatoare în viaţa lui Zeko.

Era într-o duminică, se va spune, cu puţină circulaţie. Dar într-o sutime de secundă Milijana prinse fetiţa azvârlită în aer din căruciorul care tocmai se izbise de un zid. Zeko izbucni în lacrimi, incapabil să spună dacă plângea de uşurarea că evitase o nenorocire sau de fericirea că-şi regăsise femeia vieţii.

Urcară în BMW şi, fără să schimbe un cuvânt, o luară spre cartierul Bežanijska kosa. Ajuns la parterul blocului lui, Zeko ridică fetiţa, o culcă în cărucior, nu fără s-o sărute, apoi urcă în viteză la etajul al treilea, sună la uşă şi coborî scările, câte patru trepte deodată. Ca la Travnik, când, copil fiind, suna la uşile fetiţelor din blocul lui şi, fără să le lase timp să apese pe clanţă şi să deschidă, o zbughea glonţ, pierzându-se în stradă, tremurând de frica să nu fi fost recunoscut.

1. Oraş din Bosnia-Herţegovina, aflat la circa 90 de kilometri vest de Sarajevo.

2. Grad intermediar între maior şi căpitan din armata populară de pe vremea fostei Iugoslavii (JNA, Jugoslovenska narodna armija).

3. Diminutiv pentru Fiat 500 (n.tr.fr.).

4. Partizan, erou naţional al fostei Iugoslavii.

5. Sărbătoarea sfântului protector al familiei, la sârbii ortodocşi (n.tr.fr.).

6. Roman de Andrei Platonov (1899-1951).

7. Localitate din Slovenia, din apropierea graniţei cu Italia, care a dat numele unei rase de cai, lipiţan.

8. Maşină de teren produsă de Fiat.

9. Martor la o căsătorie ortodoxă la sârbi (n.tr.fr.).

10. Serviciul de contraspionaj (n.tr.fr.).

11. Zacuscă din ardei, dulci sau iuţi.

12. În traducere, „Fumatul interzis“. Din 1998, anul în care trupa a compus muzica pentru filmul Pisica albă, pisica neagră, i s-a alăturat Emir Kusturica; în 1999 formaţia a fost redenumită Emir Kusturica & No Smoking Orchestra.

13. Club celebru din Zagreb.

14. Politician bosniac (1917-1977), prim-ministru al Iugoslaviei din 1971 până la moarte.

15. Culorile celor două drapele coincid, diferă ordinea.