Albert Camus, La Peste

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 1947

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru traducerea 

în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5986-9

ISBN PDF: 978-973-46-5987-6

ISBN print: 978-973-46-7169-4

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © oguz dikbakan/Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALBERT CAMUS (1913-1960), romancier, dramaturg şi filosof francez născut în Algeria, a absolvit Universitatea din Alger şi a fost cîţiva ani jurnalist la Alger républicain. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a fost membru al Rezistenţei Franceze şi editor al publicaţiei clandestine Combat. După război a colaborat constant la publicaţii prestigioase din Franţa, fiind una dintre vocile cele mai influente ale stîngii democrate. A publicat o serie de romane şi eseuri filosofice devenite în scurtă vreme repere ale literaturii moderne: Străinul (1942), Mitul lui Sisif (1942), Ciuma (1947), Căderea (1956), Exilul şi împărăţia (1957). În 1957, la doar 44 de ani, Albert Camus a primit Premiul Nobel pentru Literatură.

„Poţi tot atât de bine să înfăţişezi un fel de întemniţare prin altul, cum poţi să înfăţişezi orice lucru care există cu adevărat prin ceva care nu există.“

Daniel Defoe

I

Curioasele evenimente care fac subiectul acestei cronici s-au petrecut în 194…, la Oran. După părerea generală nu-şi aveau locul aci, fiind puţin neobişnuite. La prima vedere, Oranul este, într-adevăr, un oraş obişnuit şi nimic mai mult decât o prefectură franceză de pe coasta algeriană.

Oraşul ca atare, trebuie mărturisit, este urât. Cu aspectul lui liniştit, ai nevoie de oarecare timp ca să-ţi dai seama de ceea ce îl deosebeşte de atâtea alte oraşe comerciale de pe toate meridianele. Cum să-ţi închipui, de pildă, un oraş fără porumbei, fără arbori şi grădini, unde nu întâlneşti nici bătăi de aripi, nici foşnete de frunze, un loc neutru, într-un cuvânt? Schimbarea anotimpurilor nu se citeşte decât de pe cer. Primăvara se anunţă numai prin calitatea aerului, sau prin coşurile de flori pe care mici vânzători le aduc de prin împrejurimi; e o primăvară care se vinde prin pieţe. În timpul verii soarele dogoreşte casele uscate şi acoperă zidurile cu un praf cenuşiu; nu se mai poate trăi atunci decât în umbra obloanelor închise. Toamna este, dimpotrivă, un potop de noroi. Zilele frumoase vin numai iarna.

Un fel comod de a face cunoştinţă cu un oraş este să cauţi să afli cum se munceşte în el, cum se iubeşte şi cum se moare. În orăşelul nostru – să fie un efect al climatului? – toate acestea se fac laolaltă, cu acelaşi aer frenetic şi absent. Adică oamenii se plictisesc şi se străduiesc să-şi formeze obişnuinţe. Concetăţenii noştri muncesc mult, dar numai ca să se îmbogăţească. Se interesează mai ales de comerţ şi se ocupă în primul rând, după cum spun ei, să facă afaceri. Fireşte, le plac şi bucuriile simple, iubesc femeile, cinematograful şi băile în mare. Dar, foarte cuminţi, ei îşi rezervă aceste plăceri pentru sâmbăta seara şi duminica, încercând în celelalte zile ale săptămânii să câştige mulţi bani. Seara, când părăsesc birourile, se adună la ore fixe în cafenele, se plimbă pe acelaşi bulevard sau stau la balcoane. Dorinţele celor mai tineri sunt violente şi scurte, în timp ce viciile celor mai în vârstă nu depăşesc asociaţiile de popicari, banchetele prieteneşti şi cercurile în care se mizează mult la jocul de cărţi.

Se va zice fără îndoială că asta nu e ceva specific oraşului nostru şi că, la urma urmei, toţi contemporanii noştri sunt la fel. Fără îndoială, nimic nu e mai natural, astăzi, decât să vezi oameni muncind de dimineaţa până seara şi căutând apoi să piardă la cărţi, la cafenea şi în pălăvrăgeli timpul care le mai rămâne de trăit. Dar sunt oraşe şi ţări în care oamenii au, din când în când, bănuiala că ar mai exista şi altceva. În general, acest lucru nu le schimbă viaţa. Dar a existat bănuiala şi asta, oricum, tot e ceva. Oranul, dimpotrivă, este, aparent, un oraş care n-are astfel de bănuieli, adică un oraş cu totul modern. Nu e deci necesar să se precizeze modul în care se iubeşte la noi. Bărbaţii şi femeile fie că se mistuie rapid în ceea ce se cheamă actul dragostei, fie că se leagă într-o lungă obişnuinţă în doi. Între aceste extreme, rareori există cale de mijloc. Nici asta nu e ceva deosebit. La Oran, ca şi aiurea, din lipsă de timp şi de reflecţie, eşti într-adevăr silit să iubeşti fără s-o ştii.

Ceea ce e mai deosebit în oraşul nostru este dificultatea pe care o poţi întâmpina aci când e să mori. Dificultate, de altfel, nu este cuvântul potrivit şi ar fi mai corect să vorbim de un inconfort. Nu e niciodată agreabil să fii bolnav, dar sunt oraşe şi ţări care te susţin în boală, unde poţi, într-un fel, să uiţi de ea. Un bolnav are nevoie de blândeţe, îi place să fie sprijinit de cineva, cum e şi firesc. Dar la Oran, excesele climei, importanţa afacerilor care se negociază, insignifianţa decorului, rapiditatea crepusculului şi calitatea plăcerilor, totul cere să ai sănătate bună. Un bolnav se simte aici foarte singur. Gândiţi-vă atunci la cel care trebuie să moară, prins în cursă înăuntrul sutelor de pereţi trosnind de căldură, în timp ce în acelaşi minut o întreagă populaţie, la telefon sau în cafenele, vorbeşte de poliţe, de foi de transport maritim şi de scont. Se va înţelege ceea ce poate fi neconfortabil în moarte, chiar modernă, când ea apare într-un astfel de loc sterp.

Aceste câteva indicaţii dau poate o idee suficientă despre oraşul nostru. La urma urmelor nu trebuie să se exagereze nimic. Ceea ce trebuia subliniat e aspectul obişnuit al oraşului şi al vieţii. Îţi petreci totuşi zilele fără greutate îndată ce ţi-ai creat obişnuinţe. Din moment ce oraşul nostru tocmai favorizează aceste obişnuinţe, se poate spune că totul e cum nu se poate mai bine. Sub acest unghi, fără îndoială, viaţa nu e foarte pasionantă. Dar cel puţin la noi nu se cunoaşte dezordinea. Şi populaţia noastră, cu firea deschisă, simpatică şi activă, a stârnit totdeauna în călător o stimă firească. Acest oraş fără pitoresc, fără vegetaţie şi fără suflet sfârşeşte prin a părea odihnitor, te potoleşti în el în cele din urmă. Dar ar fi o nedreptate să nu adăugăm că e înfipt într-un peisaj fără seamăn, în mijlocul unui podiş descoperit, înconjurat de coline luminoase, în faţa unui golf cu desenul perfect. E păcat numai că a fost construit cu spatele la acest golf şi că deci e cu neputinţă să zăreşti marea, pe care dacă vrei s-o vezi trebuie mereu s-o cauţi.

Ajunşi aici, va fi lesne de admis că nimic nu-i putea face pe concetăţenii noştri să prevadă incidentele care au avut loc în primăvara anului aceluia şi care au fost, am înţeles-o mai pe urmă, parcă primele semne ale unui şir de grave evenimente a căror cronică ne-am propus s-o facem aici. Aceste fapte vor părea unora cu totul fireşti, şi altora, dimpotrivă, neverosimile. Dar, la urma urmei, un cronicar nu este obligat să aibă în vedere aceste contradicţii. Sarcina lui este numai să spună: „Lucrul ăsta s-a întâmplat“, când ştie că acest lucru, într-adevăr, s-a întâmplat, că a privit viaţa unui întreg popor, şi că există deci mii de martori care vor aprecia în inima lor adevărul celor spuse de el.

Încolo, povestitorul, care va fi cunoscut ca întotdeauna la timpul potrivit, n-ar avea nici un merit de revendicat într-o astfel de întreprindere dacă întâmplarea nu l-ar fi pus în situaţia de a culege un anumit număr de mărturii şi dacă n-ar fi fost amestecat prin forţa lucrurilor în tot ceea ce vrea să relateze. Este tocmai ceea ce îi permite să facă operă de istoric. Bineînţeles, un istoric, chiar dacă e un amator, se sprijină întotdeauna pe documente. Povestitorul acestei istorii se sprijină deci şi el pe ale sale: mărturia sa mai întâi, aceea a altora apoi, pentru că, prin rolul său, el a ajuns să culeagă destăinuirile tuturor personajelor acestei cronici şi, în ultimul rând, textele care în cele din urmă i-au căzut în mâini. El îşi propune să le consulte când va socoti de cuviinţă şi să le folosească cum o să-i placă. Îşi propune încă… Dar poate că e timpul să fie lăsate la o parte comentariile şi precauţiile de limbaj, pentru a ajunge la povestirea însăşi. Relatarea primelor zile cere oarecare migală.

În dimineaţa lui 16 aprilie, doctorul Bernard Rieux ieşi din cabinetul său şi dădu peste un şobolan mort, în mijlocul palierului. Pe moment el îl îndepărtă fără să-l ia în seamă şi coborî pe scări. Dar, ajuns în stradă, se pomeni gândind că acest şobolan n-avea ce să caute acolo şi se întoarse să-i spună portarului. Faţă de felul cum reacţionă bătrânul domn Michel, doctorul îşi dădu seama şi mai bine de ceea ce descoperirea avea în ea insolit. Prezenţa acestui şobolan mort i se păruse doar ciudată în timp ce, pentru portar, ea constituia un scandal. Părerea acestuia din urmă era de altfel categorică: nu existau şobolani în bloc. Doctorul se strădui să-l asigure că era unul pe palierul primului etaj, probabil mort, însă convingerea domnului Michel nu se clinti. Nu existau şobolani în bloc, prin urmare ăsta fusese adus aici din afară. Pe scurt, era vorba de-o păcăleală.

În aceeaşi seară, Bernard Rieux, în picioare în culoarul imobilului, îşi căuta cheile înainte să intre în casă, când văzu ivindu-se din fundul întunecat al coridorului un şobolan mare, cu umbletul nesigur şi cu blana udă. Guzganul se opri, păru să-şi caute un echilibru, îşi reluă fuga spre doctor, se opri iarăşi, se răsuci în jurul cozii cu un chiţcăit mic şi căzu în sfârşit aruncând sânge din botul întredeschis. Doctorul îl contemplă un moment şi urcă spre apartamentul lui.

Nu la şobolan se gândea. Acest sânge ţâşnit îl readucea la ceea ce îl preocupa. Soţia lui, bolnavă de un an, trebuia să plece a doua zi într-o staţiune de munte. O găsi culcată în camera lor, aşa cum îi ceruse. Se pregătea astfel să întâmpine oboseala deplasării. Ea surâdea.

— Mă simt foarte bine, zicea ea.

Doctorul privea chipul întors spre el în lumina lămpii de la capătul patului. Pentru el, la treizeci de ani şi în ciuda semnelor bolii, acest chip rămânea mereu acelaşi de pe vremea tinereţii, din cauza, poate, a acestui surâs al ei care ştergea totul.

— Dormi dacă poţi, zise el. Sora o să vină la unsprezece şi o să vă conduc la trenul de prânz.

El sărută o frunte uşor umedă. Surâsul ei îl însoţi până la uşă.

A doua zi, 17 aprilie, la orele opt, portarul îl opri pe doctor în trecere şi învinui nişte farsori de a fi adus trei şobolani morţi în mijlocul culoarului. Trebuiseră să-i prindă, după cât se pare, cu ajutorul unor curse puternice, fiindcă erau plini de sânge. Portarul rămăsese câtva timp în pragul uşii, ţinând şobolanii de labe şi aşteptând ca vinovaţii să binevoiască să se trădeze prin vreo glumă sarcastică. Dar nu se întâmplase nimic.

— Ah! de-alde ăştia, zicea domnul Michel, pun eu mâna pe ei până la urmă.

Intrigat, Rieux hotărî să-şi înceapă turul consultaţiilor cu cartierele mărginaşe, unde locuiau cei mai săraci dintre clienţii săi. Strângerea gunoaielor se făcea pe-aici mult mai târziu şi maşina doctorului, care mergea de-a lungul drumurilor drepte şi prăfuite ale acestui cartier, atingea în treacăt lăzile pline cu resturi, lăsate la marginea trotuarului. Pe o stradă de-a lungul căreia trecea astfel, doctorul numără o duzină de şobolani aruncaţi pe rămăşiţele de legume şi cârpe murdare.

Găsi pe primul său bolnav în pat, într-o odaie care dădea în stradă şi care era camera lui de culcare şi în acelaşi timp şi sufragerie. Era un bătrân spaniol cu chipul aspru şi brăzdat. Avea în faţa lui, pe pătură, două oale pline cu năut. În clipa când doctorul intră, bolnavul, în capul oaselor, se dădu pe spate ca să poată să-şi reia răsuflarea lui gâjâită de vechi astmatic. Nevastă-sa aduse un lighean.

— Ei, domnule doctor, zise el în timp ce i se făcea injecţia, i-aţi văzut cum ies?

— Da, zise femeia, vecinul nostru a strâns vreo trei.

Bătrânul îşi frecă mâinile.

— Ies, îi vezi prin toate lăzile de gunoi, e din pricina foamei!

Doctorului Rieux nu-i fu greu să constate apoi că în tot cartierul se vorbea de şobolani. Odată terminate vizitele, se întoarse acasă.

— Aveţi o telegramă, zise domnul Michel.

Doctorul îl întrebă dacă mai văzuse şobolani.

— A! nu, zise portarul, stau la pândă, ştiţi? Şi porcii ăia nu îndrăznesc.

Telegrama îi dădea de ştire doctorului de sosirea mamei lui a doua zi. Venea să se ocupe de casa fiului în absenţa bolnavei. Când Rieux intră în casă, sora era deja acolo. Doctorul o văzu pe soţia lui în picioare, în taior; chipul ei lucea de culorile fardului. El îi surâse:

— Bine, zise el, foarte bine.

Câtva timp mai târziu, la gară, el o instala în vagonul de dormit. Ea cerceta compartimentul.

— E prea scump pentru noi, nu crezi?

— Ai nevoie, zise Rieux.

— Ce e cu povestea asta cu şobolanii?

— Nu ştiu. E ciudat, dar o să se termine.

Apoi el zise foarte repede că îi cere iertare, ar fi trebuit să aibă grijă de ea şi el o neglijase cam mult.

Ea dădu din cap pentru a-i sugera să tacă. Dar el adăugă:

— Când te întorci, totul o să fie mai bine. O să ne reluăm viaţa.

— Da, zise ea cu ochii strălucind, o să ne reluăm viaţa.

O clipă mai târziu ea îi întorcea spatele şi se uita pe geam. Pe peron, oamenii se înghesuiau şi se loveau unii de alţii. Şuieratul locomotivei se auzea până la ei. El o chemă pe soţia lui pe nume şi când ea se întoarse el văzu că faţa îi era scăldată în lacrimi.

— Nu, zise el încet.

Sub lacrimi, surâsul reveni, puţin crispat. Ea îşi trase adânc răsuflarea.

— Du-te, zise ea, o să fie bine.

El o strânse la piept şi, pe peron acum, de cealaltă parte a geamului, nu-i mai vedea decât surâsul.

— Te rog, ai grijă de tine, zise el.

Dar ea nu putea să-l audă.

Aproape de ieşire, pe peronul gării, Rieux se lovi de domnul Othon, judecătorul de instrucţie, care îşi ţinea băiatul de mână. Doctorul îl întrebă dacă pleacă în vreo călătorie. Domnul Othon, lung şi negru, care semăna pe jumătate cu ceea ce se numea altădată un om de lume, pe jumătate cu un cioclu, răspunse cu o voce amabilă, dar grăbită:

— O aştept pe doamna Othon, care s-a dus să-şi prezinte respectele familiei mele.

Locomotiva fluieră.

— Şobolanii… zise judecătorul.

Rieux avu o mişcare în direcţia trenului, dar se întoarse spre ieşire.

— Da, zise el, nu-i nimic.

Tot ceea ce reţinu Rieux din clipele acelea fu trecerea unui muncitor care ducea sub braţ o ladă plină cu şobolani morţi.

În după-amiaza aceleiaşi zile, la începutul consultaţiilor, Rieux primi pe un tânăr despre care i se spuse că era ziarist şi că mai venise o dată dimineaţa. Îl chema Raymond Rambert. Scurt de talie, cu umerii groşi, cu chipul hotărât, cu ochii luminoşi şi inteligenţi, Rambert purta haine cu croială sportivă şi părea să se simtă în largul lui în viaţă. Spuse ceea ce dorea fără ocolişuri. Venise să facă o anchetă pentru un mare ziar din Paris asupra condiţiilor de trai ale arabilor şi voia informaţii asupra stării lor sanitare. Rieux îi spuse că starea aceasta nu era bună. Dar doctorul voia să ştie, înainte de a continua, dacă ziaristul putea să scrie adevărul.

— Desigur, zise celălalt.

— Vreau să spun: puteţi să condamnaţi până la capăt?

— Până la capăt nu, să fie clar. Dar presupun că această condamnare ar fi nefondată.

Vorbind încet, Rieux zise că, într-adevăr, o asemenea condamnare ar fi nefondată, dar că punând întrebarea el căuta numai să afle dacă mărturia lui Rambert putea sau nu să fie fără rezerve.

— Nu consider ca adevărate decât mărturiile fără rezerve, continuă doctorul. Nu o voi susţine deci pe-a dumneavoastră cu informaţiile mele.

— Ăsta e limbajul lui Saint-Just, zise ziaristul surâzând.

Rieux zise, fără să ridice tonul, că n-avea nici o idee al cui limbaj era, dar că era acela al unui om obosit de lumea în care trăia, iubindu-şi totuşi semenii şi hotărât să respingă, în ceea ce-l priveşte, nedreptatea şi concesiile. Rambert, cu capul între umeri, îl privea.

— Cred că vă înţeleg, zise el în cele din urmă, ridicându-se.

Doctorul îl conducea spre uşă:

— Vă mulţumesc că priviţi lucrurile astfel.

Rambert păru iritat:

— Da, zise el, înţeleg, iertaţi-mă că v-am deranjat.

Doctorul îi strânse mâna şi îi spuse că ar fi de făcut un reportaj insolit asupra cantităţii de şobolani morţi care se găseau în oraş în acest moment.

— A! exclamă Rambert, asta mă interesează.

La orele şaptesprezece, ieşind pentru noi vizite, doctorul se întâlni pe scară cu un om încă tânăr, cu statura greoaie, cu chipul masiv şi brăzdat, tăiat de sprâncene groase. Îl întâlnise de câteva ori la dansatorii spanioli care locuiau la ultimul etaj al imobilului. Jean Tarrou fuma atent o ţigară, contemplând ultimele convulsii ale unui şobolan care murea pe o treaptă la picioarele sale. El ridică asupra doctorului privirea liniştită şi puţin stăruitoare a ochilor săi cenuşii, îi dădu bună ziua şi adăugă că această apariţie a şobolanilor e un lucru ciudat.

— Da, zise Rieux, dar care începe să fie sâcâitor.

— Într-un sens, doctore, numai într-un sens. Noi n-am văzut niciodată aşa ceva, asta e. Dar mie mi se pare interesant, da, sigur, interesant.

Tarrou îşi trecu mâna prin păr ca să-l dea pe spate, privi din nou şobolanul, acum nemişcat, apoi îi zâmbi doctorului:

— Dar, la urma urmei, doctore, asta e de fapt treaba portarului.

Rieux tocmai îl găsi pe portar în faţa casei, sprijinit de zidul de lângă intrare, cu o expresie de oboseală pe chipul lui de obicei congestionat.

— Da, ştiu, spuse bătrânul Michel, când doctorul îi semnală noua descoperire. Acum dai de câte doi sau trei deodată. Dar sunt şi în celelalte case.

Părea abătut şi preocupat. Îşi freca gâtul cu un gest reflex. Rieux îl întrebă cum se simte. Portarul nu putea, bineînţeles, să spună că se simte rău. Numai că nu prea era în apele lui. După părerea lui moralul i se cam tulbura. Şobolanii aceştia îl năuciseră, însă totul avea să meargă foarte bine după ce vor fi dispărut.

Dar în dimineaţa următoare, 18 aprilie, doctorul, care îşi aducea mama de la gară, îl găsi pe domnul Michel şi mai tras la faţă decât ieri: din pivniţă până în pod, vreo zece şobolani zăceau pe scări. Umpleau şi lăzile de gunoi ale caselor vecine. Mama doctorului află ştirea fără să se mire.

— Se întâmplă şi lucruri de-astea!

Era o femeie măruntă, cu părul argintiu, cu ochii negri şi blânzi.

— Sunt fericită că te revăd, Bernard, spunea ea. În ciuda şobolanilor.

El încuviinţă; era adevărat, cu ea totul părea totdeauna simplu.

Rieux telefonă totuşi la serviciul comunal de deratizare, pe al cărui director îl cunoştea. Auzise el oare de şobolanii ăştia numeroşi care ieşeau să moară în aer liber? Mercier, directorul, auzise de asta şi chiar în serviciul lui, nu departe de cheiuri, fuseseră descoperiţi vreo cincizeci. El se întreba însă dacă e grav. Rieux nu putea să-i răspundă hotărât, dar credea că serviciul de deratizare trebuie să intervină.

— Da, zise Mercier, printr-un ordin. Dacă crezi că merită într-adevăr osteneala, pot să încerc să obţin un ordin.

— Merită întotdeauna, zise Rieux.

Menajera tocmai îi spusese că în uzina mare în care lucra bărbatul ei fuseseră adunate mai multe sute de şobolani morţi.

Cam în această perioadă, în orice caz, începură concetăţenii noştri să se neliniştească. Fiindcă începând din ziua de 18, uzinele şi antrepozitele deşertară, într-adevăr, sute de cadavre de şobolani. În unele cazuri oamenii fuseseră siliţi să-i ucidă, agonia fiindu-le prea lungă. Dar, de la cartierele mărginaşe până în centrul oraşului, peste tot pe unde se întâmpla să treacă doctorul Rieux, peste tot unde concetăţenii noştri se adunau, şobolanii aşteptau în grămezi, în lăzile de gunoi, sau în şiruri lungi, prin rigole. Presa de seară luă, din această zi, în mâna ei problema şi întrebă dacă municipalitatea, da sau nu, îşi propune să acţioneze şi ce măsuri de urgenţă înţelege să ia spre a apăra oraşul de această invazie respingătoare. Municipalitatea nu-şi propusese nimic şi nu avea în vedere nici o măsură, dar începu prin a se întruni în consiliu spre a delibera. I se dădu ordin serviciului de deratizare să adune în fiecare dimineaţă în zori şobolanii morţi. După aceea, două maşini ale serviciului trebuiau să ducă guzganii la crematoriul de gunoaie, ca să fie arşi.

Dar în zilele care urmară situaţia se agravă. Numărul de rozătoare strânse creştea simţitor şi în fiecare dimineaţă recolta era mai abundentă. Din a patra zi, şobolanii începură să iasă şi să moară în grupuri. De prin cotloane, de prin subsoluri, de prin pivniţe, de prin gurile de canal urcau în lungi şiruri care se împleticeau, se clătinau la lumină, se răsuceau pe loc şi mureau aproape de oameni. Noaptea, în culoare sau pe uliţe se auzea distinct micul lor chiţcăit de agonie. Dimineaţa, în mahalale, erau găsiţi întinşi prin rigole, cu o mică floare de sânge pe botul lor ascuţit, unii umflaţi şi putrezi, alţii ţepeni şi cu mustăţile încă zbârlite. Îi găseai chiar şi în oraş în grămezi mici, pe paliere sau în curţi. Veneau de asemenea uneori să moară izolat în holurile administrative, în curţile de recreaţie ale şcolilor, pe terasele cafenelelor. Concetăţenii noştri stupefiaţi îi descopereau în locurile cele mai frecventate ale oraşului. Piaţa Armelor, bulevardele, promenada Front-de-Mer erau, ici, colo, mânjite. Curăţat în zori de guzganii săi morţi, oraşul îi regăsea încetul cu încetul, din ce în ce mai numeroşi, în timpul zilei. Pe trotuare se întâmpla de asemeni ca nu numai un trecător nocturn să simtă sub talpă masa elastică a unui cadavru încă proaspăt. S-ar fi zis că pământul însuşi în care erau înfipte casele noastre se curăţa de încărcătura sa de secreţii, că lăsa să se urce la suprafaţă buboaiele şi coptura care, până atunci, îl măcinau pe dinăuntru. Gândiţi-vă numai la stupefacţia micului nostru oraş, atât de liniştit înainte, zdruncinat în câteva zile, asemeni unui om sănătos al cărui sânge gros ar începe deodată să se răscoale.

Lucrurile ajunseră atât de departe că agenţia Ransdoc (informaţii, documentări, toate informaţiile asupra oricărui subiect) anunţă, în emisiunea sa radiofonică de informaţii gratuite, şase mii două sute treizeci şi unu de şobolani culeşi şi arşi în decursul singurei zile de 25. Această cifră, care dădea un sens limpede spectacolului zilnic pe care oraşul îl avea sub ochi, spori zăpăceala. Până atunci se plânseseră numai de un accident care era cam respingător. Îşi dădeau acum seama că acest fenomen, căruia nu i se putea nici preciza amploarea, nici dibui originea, avea ceva ameninţător. Singur bătrânul spaniol astmatic continua să-şi frece mâinile şi să repete: „ies, ies“, cu o bucurie senilă.

La 28 aprilie însă, Ransdoc anunţa o recoltă de circa opt mii de şobolani şi neliniştea atinse culmea în oraş. Se cereau măsuri radicale, erau acuzate autorităţile, iar unii care aveau case pe malul mării spuneau deja că vor să se retragă în ele. Dar a doua zi agenţia anunţă că fenomenul încetase brusc şi că serviciul de deratizare nu adunase decât o cantitate neglijabilă de şobolani morţi. Oraşul răsuflă.

Totuşi, în aceeaşi zi către prânz, doctorul Rieux, oprindu-şi maşina în faţa blocului, îl zări la capătul străzii pe portar, care se apropia cu greu, cu capul aplecat, cu braţele şi picioarele depărtate, cu o înfăţişare de marionetă. Bătrânul ţinea de braţ un preot pe care doctorul îl recunoscu. Era părintele Paneloux, un iezuit învăţat şi activ pe care îl mai întâlnise uneori şi care era foarte preţuit în oraşul nostru chiar şi de cei care erau indiferenţi în materie de religie. Îi aşteptă. Bătrânul Michel avea ochii strălucitori şi respiraţia şuierătoare. Nu se simţise prea bine şi vrusese să iasă la aer. Dar dureri ascuţite la gât, la subsuori şi vintre îl siliseră să se întoarcă şi să ceară ajutorul părintelui Paneloux.

— Sunt umflături, zise el. Am făcut probabil un efort.

Scoţând braţul prin portiera maşinii, doctorul îşi plimbă degetul la baza gâtului lui Michel, care se apropiase; un fel de nod lemnos se formase în locul acela.

— Culcă-te, ia-ţi temperatura, am să vin să te văd după-masă.

După ce portarul plecă, Rieux îl întrebă pe părintele Paneloux ce gândea despre această poveste cu şobolanii.

— O! zise părintele. Trebuie să fie o epidemie, şi ochii săi zâmbiră sub ochelarii rotunzi.

După dejun, Rieux recitea telegrama de la sanatoriu care îi anunţa sosirea soţiei lui, când auzi telefonul. Era unul din vechii săi clienţi, funcţionar la primărie, care îl chema. Suferise mult timp de o îngustare a aortei şi, cum era sărac, Rieux îl îngrijise gratuit.

— Da, zicea el, vă amintiţi de mine. Dar e vorba de altcineva. Veniţi repede, s-a întâmplat ceva la vecinul meu.

Vocea i se tăie. Rieux se gândi la portar şi hotărî că o să-l vadă după aceea. Câteva minute mai târziu trecea pragul unei case joase de pe strada Faidherbe, dintr-un cartier mărginaş. În mijlocul scării răcoroase şi împuţite îl întâlni pe Joseph Grand, funcţionarul, care cobora să-l întâmpine. Era un om de vreo cincizeci de ani, cu mustaţa gălbuie, înalt şi gârbov, cu umerii înguşti şi membrele subţiri.

— Merge mai bine, zise el când fu lângă Rieux, dar am crezut că o să moară.

Îşi suflă nasul. La al doilea şi ultimul etaj, pe uşa din stânga, Rieux citi, scris cu cretă roşie: „Intraţi, m-am spânzurat“.

Intrară. Frânghia spânzura de plafonieră deasupra unui scaun răsturnat, iar masa era împinsă într-un colţ. Dar atârna în gol.

— L-am desprins la timp, zicea Grand, care părea să-şi caute mereu cuvintele, cu toate că folosea limbajul cel mai simplu. Ieşeam, tocmai, şi am auzit zgomot. Când am văzut inscripţia, cum să vă explic, am crezut că e o farsă. Dar el a scos un geamăt ciudat şi chiar sinistru, s-ar putea spune.

Se scărpină în cap.

— După părerea mea, operaţia trebuie să fie dureroasă. Bineînţeles, am intrat.

Împinseră o uşă şi se găseau în pragul unei odăi luminoase, dar mobilate sărăcăcios. Un om mititel, scurt şi gros, stătea culcat într-un pat de metal. Respira cu putere şi se uita la ei cu ochii congestionaţi. Doctorul se opri. În intervalul respiraţiei i se păru că aude chiţcăituri de şobolani. Dar nimic nu se mişca prin colţuri. Rieux se apropie de pat. Omul nu se spânzurase de prea de sus, nici prea brusc, vertebrele rezistaseră. Bineînţeles, puţină asfixie. Ar fi nevoie de o radiografie. Doctorul îi făcu o injecţie cu ulei camforat şi zise că totul o să se aranjeze în câteva zile.

— Mulţumesc, domnule doctor, zise omul cu o voce înăbuşită.

Rieux îl întrebă pe Grand dacă anunţase comisariatul de poliţie şi funcţionarul îşi luă o înfăţişare descumpănită:

— Nu, zise el, o, nu! M-am gândit că cel mai grabnic…

— Bineînţeles, îl întrerupse Rieux, deci o s-o fac eu.

Dar, în clipa aceea, bolnavul se agită şi se ridică în pat protestând că se simte bine şi că nu face să se ostenească.

— Liniştiţi-vă, zise Rieux. Nu e o problemă, credeţi-mă, şi trebuie să fac o declaraţie.

— O! făcu celălalt.

Şi se lăsă pe spate plângând cu mici sughiţuri. Grand, care îşi mângâia mustaţa de câtva timp, se apropie de el.

— Lăsaţi, domnule Cottard, zise el. Trebuie să înţelegeţi. Se poate spune că doctorul e răspunzător. Dacă, de pildă, vă apucă pofta să încercaţi iar…

Dar Cottard zise, printre lacrimi, că n-o să mai încerce, că a fost vorba numai de o clipă de rătăcire, şi că tot ce dorea era să fie lăsat în pace. Rieux scria o reţetă.

— Ne-am înţeles, zise el. Să lăsăm chestia asta, o să revin după două sau trei zile. Dar să nu mai faceţi vreo prostie.

Pe palier el îi spuse lui Grand că e obligat să anunţe poliţia, dar că o să-l roage pe comisar să nu facă ancheta decât după două zile.

— Trebuie supravegheat în noaptea asta. Are familie?

— Nu i-o cunosc. Dar pot să veghez eu însumi.

Şi Grand clătină din cap.

— Nici pe el, să ştiţi, nu pot spune că îl cunosc. Dar trebuie, oricum, să ne ajutăm între noi.

Pe culoarele imobilului, Rieux se uită maşinal prin colţuri şi îl întrebă pe Grand dacă şobolanii dispăruseră cu desăvârşire din cartierul său. Funcţionarul habar n-avea. I se vorbise într-adevăr de această poveste, dar el nu dădea prea mare atenţie zvonurilor din cartier.

— Am alte griji, spuse el.

Rieux îi strângea mâna. Era grăbit să-l vadă pe portar înainte de a-i scrie soţiei sale.

Vânzătorii ziarelor de seară anunţau că invazia şobolanilor se oprise. Dar Rieux îşi găsi bolnavul pe jumătate răsturnat din pat, cu o mână pe burtă şi alta în jurul gâtului, vomitând, cu icneli mari, un fel de bilă de un roz murdar, într-o găleată de lături. După lungi eforturi, cu răsuflarea tăiată, portarul se culcă la loc. Temperatura era de 39,5°, ganglionii de la gât şi membrele i se umflaseră, două pete negricioase i se întindeau pe coaste. Se plângea acum de o durere internă.

— Mă arde, zise el, porcăria asta mă arde.

Gura lui, înnegrită ca de funingine, îl făcea să-şi înghită cuvintele şi întorcea către doctor nişte ochi globuloşi pe care durerea de cap îi umplea de lacrimi. Nevastă-sa se uita cu nelinişte la Rieux, care stătea mut.

— Domnule doctor, zise ea, ce este?

— Poate să fie orice. Dar deocamdată nu e nimic sigur. Până diseară regim şi un depurativ. Să bea multe lichide.

Portarul era, de altfel, chinuit de sete.

Întors acasă, Rieux îi telefonă confratelui său Richard, unul dintre medicii cei mai importanţi ai oraşului.

— Nu, zicea Richard, n-am văzut nimic extraordinar.

— N-ai găsit febră cu inflamaţii locale?

— A, ba da, totuşi, două cazuri cu ganglionii foarte inflamaţi.

— Anormal?

— He, zise Richard, normalul, ştii…

Seara, în orice caz, portarul delira şi, cu patruzeci de grade, se plângea de şobolani. Rieux încercă un abces de fixare. Sub arsura terebentinei, portarul urlă: „Ah! porcii!“.

Ganglionii se îngroşaseră şi mai mult, erau tari şi lemnoşi la atingere. Nevasta portarului îşi pierdea cumpătul:

— Vegheaţi, îi spuse doctorul, şi chemaţi-mă dacă e cazul.

A doua zi, 30 aprilie, o briză deja călduţă sufla sub un cer albastru şi umed. Aducea un miros de flori care venea din cartierele cele mai îndepărtate. Zgomotele dimineţii pe străzi păreau mai vii, mai vesele ca de obicei. Pentru orăşelul nostru, scăpat de teama surdă în care trăise în timpul săptămânii, această zi era o reînnoire. Rieux, el însuşi liniştit de o scrisoare a soţiei sale, coborî voios la portar. Şi într-adevăr, dimineaţa, temperatura scăzuse la treizeci şi opt de grade. Slăbit, bolnavul zâmbea în pat.

— Îi e mai bine, nu e aşa, domnule doctor? zise nevasta.

— Să mai aşteptăm.

Dar la douăsprezece temperatura urcase dintr-odată la patruzeci de grade, bolnavul delira fără încetare şi vărsăturile reîncepuseră. Ganglionii gâtului erau dureroşi la atingere şi portarul voia parcă să-şi ţină capul cât mai depărtat posibil de corp. Nevasta lui şedea pe marginea patului, cu mâinile pe cuvertură şi ţinea cu blândeţe picioarele bolnavului. Ea îl privea pe Rieux.

— Ascultaţi, zise acesta, trebuie izolat şi încercat un tratament special. Telefonez la spital şi o să-l transportăm cu ambulanţa.

Două ore mai târziu, în ambulanţă, doctorul şi femeia stăteau aplecaţi asupra bolnavului. Din gura lui inflamată ieşeau jumătăţi de cuvinte: „şobolanii!“ spunea el. Verde, cu buzele ca de ceară, pleoapele învineţite, răsuflarea întretăiată şi scurtă, sfâşiat de ganglioni, ghemuit pe saltea ca şi cum ar fi vrut s-o tragă deasupra lui sau ca şi cum ceva venit din fundul pământului îl chema fără încetare, portarul se înăbuşea sub o greutate nevăzută. Femeia plângea.

— Nu mai e oare nici o speranţă, domnule doctor?

— E mort, zise Rieux.

Moartea portarului, se poate spune, constitui sfârşitul acestei perioade pline de semne surprinzătoare şi începutul alteia, relativ mai dificile, în care uimirea primelor timpuri se transformă încetul cu încetul în panică. Concetăţenii noştri – îşi dădeau seama acum – nu se gândiseră niciodată că orăşelul nostru putea fi un loc anume indicat unde şobolanii să moară la soare şi portarii să piară de boli ciudate. Din punctul acesta de vedere, în definitiv ei greşeau şi ideile lor trebuiau revizuite. Dacă totul s-ar fi oprit aici, obişnuinţele, fără îndoială, ar fi învins. Însă alţi concetăţeni de-ai noştri, şi care nu erau întotdeauna portari şi nici săraci, trebuiră s-o ia pe drumul pe care domnul Michel pornise cel dintâi. Începând din momentul acesta, frica şi odată cu ea îngândurarea cuprinseră pe oameni.

Înainte însă de a intra în amănuntele acestor noi evenimente, povestitorul crede folositor să dea asupra perioadei care a fost descrisă până aici părerea unui alt martor. Jean Tarrou, care a mai fost întâlnit la începutul acestei povestiri, se instalase la Oran cu câteva săptămâni înainte şi locuia de atunci într-un mare hotel din centru. La prima vedere, părea destul de avut ca să trăiască din veniturile lui. Dar, cu toate că oraşul se obişnuise încetul cu încetul cu el, nimeni nu putea spune de unde venea şi ce rost avea aici. Îl întâlneai în toate locurile publice. De când venise primăvara fusese văzut foarte des pe plajă, înotând mult şi cu vădită plăcere. Cumsecade, mereu surâzător, părea să fie un iubitor al tuturor plăcerilor normale, fără să fie sclavul lor. De fapt, singurul obicei care i se cunoştea era frecventarea asiduă a dansatorilor şi muzicienilor spanioli, destul de numeroşi în oraşul nostru.

Carnetele lui, în orice caz, constituie şi ele un fel de cronică a acestei perioade grele. Dar este vorba de o cronică cu totul aparte, care pare să se supună unei idei preconcepute asupra lipsei de însemnătate a faptelor. La prima vedere s-ar putea crede că Tarrou s-a străduit să privească lucrurile şi oamenii prin capătul celălalt al binoclului. În zăpăceala generală, el se străduia de fapt să devină istoricul a ceea ce nu are istorie. Se poate deplânge, fără îndoială, această idee preconcepută, şi bănui, odată cu ea, uscăciunea sufletească. Dar nu rămâne mai puţin adevărat că aceste carnete pot furniza unei cronici a acestei perioade o mulţime de amănunte secundare care au totuşi importanţa lor şi a căror ciudăţenie însăşi va împiedica să fie judecat prea repede acest personaj interesant.

Primele însemnări luate de Jean Tarrou datează de la sosirea lui în Oran. Ele arată, de la început, o curioasă mulţumire de a se afla într-un oraş atât de urât prin el însuşi. Se găsesc în ele descrierea amănunţită a celor doi lei de bronz care împodobesc primăria, consideraţii binevoitoare asupra lipsei pomilor, asupra caselor dizgraţioase şi a planului absurd al oraşului. Tarrou mai introduce în notele sale dialoguri auzite prin tramvaie şi pe străzi, fără a le însoţi de comentarii, în afară de unul singur, puţin mai târziu, referitor la o conversaţie despre un anume Camps. Tarrou asistase la discuţia dintre doi încasatori de tramvai:

— Tu l-ai cunoscut doar pe Camps, spunea unul.

— Camps? Unul înalt cu mustaţa neagră?

— Exact. Lucra la macaz.

— Ei, da!

— Ei bine, a murit.

— Nu mai spune! Şi când?

— După povestea cu şobolanii.

— I-auzi! Şi ce-a avut?

— Nu ştiu, febră. Şi, pe urmă, nu era prea voinic. A avut nişte bube sub braţ. N-a rezistat.

— Arăta totuşi ca toată lumea.

— Nu, avea plămânii slabi, şi cânta la fanfara Orphéon. Să sufli mereu într-un muştiuc te consumă.

— Ei, încheie al doilea, păi dacă eşti bolnav nu trebuie să sufli în muştiuc…

După aceste câteva indicaţii, Tarrou se întreba de ce intrase Camps în fanfara Orphéon în ciuda intereselor sale cele mai evidente, şi care erau cauzele adânci care-l determinaseră să-şi rişte viaţa cântând la nişte parăzi duminicale, din instrumentul acela?

Tarrou părea să fi fost apoi favorabil impresionat de o scenă care se desfăşura adesea pe balconul din faţa ferestrei sale. Camera lui dădea într-adevăr spre o mică stradă transversală unde puteau fi văzute nişte pisici dormind la umbra zidurilor. După-amiezile însă, în orele în care tot oraşul picotea de căldură, un bătrânel apărea pe un balcon, de cealaltă parte a străzii. Cu părul alb şi bine pieptănat, drept şi sever în hainele lui de croială militară, el chema pisicile cu un „pis, pis“ distant şi totodată blând. Pisicile îşi ridicau ochii palizi de somn, dar fără a se deranja. Bătrânul rupea atunci bucăţele de hârtie şi le risipea în aer deasupra străzii, şi animalele, atrase de această ploaie de fluturi albi, înaintau în mijlocul drumului, ridicând lăbuţe şovăitoare spre ultimele bucăţi de hârtie. Bătrânelul scuipa atunci pisicile cu putere şi precizie. Dacă un scuipat îşi atingea ţinta, râdea.

În sfârşit, Tarrou părea să fi fost definitiv sedus de caracterul comercial al oraşului, a cărui înfăţişare, animaţie şi chiar plăceri păreau impuse de necesităţile negoţului. Această ciudăţenie (este cuvântul folosit în carnete) primea aprobarea lui Tarrou, şi una din remarcile lui elogioase sfârşea chiar cu exclamaţia: „În sfârşit!“. Sunt singurele locuri în care notele călătorului, la această dată, par să ia un caracter personal. Numai că nu e uşor să le apreciezi înţelesul şi seriozitatea. Astfel, după ce povestise că găsirea unui şobolan mort îl făcuse pe casierul hotelului să comită o eroare în nota lui, Tarrou adăugase cu un scris mai puţin desluşit decât de obicei: „Întrebare: cum să faci să nu-ţi pierzi timpul? Răspuns: să-l resimţi în toată încetineala lui. Mijloace: să petreci zile întregi în anticamera unui dentist pe un scaun incomod; să-ţi petreci după-amiaza de duminică pe balcon, să asculţi conferinţe într-o limbă pe care n-o înţelegi, să călătoreşti cu trenul alegând drumurile cele mai lungi şi mai puţin distractive şi, bineînţeles, să nu stai jos; să faci coadă pentru bilete la un spectacol şi apoi să nu-ţi cumperi locul etc.“. Dar imediat după aceste digresiuni de limbaj sau de gândire, carnetele se pun pe o descriere amănunţită a tramvaielor oraşului nostru, a formei lor de luntre, a culorii lor nehotărâte, a murdăriei lor obişnuite şi termină aceste consideraţii printr-un „e remarcabil“ care nu explică nimic.

Iată în orice caz indicaţiile date de Tarrou asupra istoriei cu şobolanii:

„Astăzi bătrânelul de vizavi este descumpănit. Nu mai sunt pisici. Au dispărut într-adevăr, excitate de şobolanii morţi care sunt găsiţi în număr mare pe străzi. După părerea mea, nu poate fi vorba ca pisicile să mănânce şobolani morţi. Îmi amintesc că ale mele se fereau cu scârbă. Asta nu înseamnă că nu pot alerga după ei prin pivniţe, şi bătrânelul e descumpănit. E mai puţin bine pieptănat, mai puţin voinic. Îl simţi că e îngrijorat. După câtva timp a intrat în casă. Scuipase, totuşi, o dată, în gol“.

„În oraş s-a oprit un tramvai astăzi pentru că se găsise înăuntru un şobolan mort, ajuns aici nu se ştie cum. Două sau trei femei s-au dat jos. Şobolanul a fost aruncat. Tramvaiul a pornit mai departe.“

„La hotel, paznicul de noapte, un om căruia poţi să-i dai crezare, mi-a spus că se aştepta la o nenorocire cu toţi şobolanii ăştia. «Când şobolanii părăsesc nava…» I-am răspuns că acest lucru e adevărat în cazul navelor, dar că nu a fost niciodată verificat pentru oraşe. Totuşi, convingerea lui era formată. L-am întrebat la ce nenorocire ne-am putea, după părerea lui, aştepta. Nu ştia, nenorocirea fiind cu neputinţă de prevăzut. Dar nu s-ar fi mirat să fie ceva în genul unui cutremur. Am recunoscut că e posibil şi m-a întrebat dacă asta nu mă îngrijora.“

„— Singurul lucru care mă interesează, i-am spus, este să-mi găsesc liniştea interioară.

M-a înţeles perfect.“

„La restaurantul hotelului vine o întreagă familie, foarte interesantă. Tatăl este un om înalt şi slab, îmbrăcat în negru, cu guler tare. Are mijlocul capului chel şi două smocuri de păr cenuşiu în dreapta şi în stânga. Nişte ochi mici, rotunzi şi aspri, un nas subţire şi o gură ca o linie orizontală îi dau aerul unei bufniţe bine-crescute. Soseşte totdeauna primul la uşa restaurantului, se dă la o parte, o lasă să treacă pe soţia lui, mărunţică, asemeni unei şoricioaice negre, şi intră atunci şi el, urmat imediat de un băieţel şi o fetiţă îmbrăcaţi ca nişte câini savanţi. Ajuns la masă, el aşteaptă ca soţia lui să ia loc, apoi se aşază, şi cei doi căţei pot în sfârşit să se cocoaţe şi ei pe scaunele lor. Spune «dumneata» soţiei şi copiilor, îi înşiră ei răutăţi politicoase şi cuvinte sentenţioase moştenitorilor:

— Nicole, dumneata te arăţi suprem de antipatică!

Şi fetiţa e gata să plângă. Asta se şi urmăreşte.“

„Azi dimineaţă băieţelul era foarte însufleţit de povestea cu şobolanii. A vrut să spună ceva la masă:

— Nu se vorbeşte de şobolani la masă, Philippe. Îţi interzic pe viitor să pronunţi acest cuvânt.

— Tatăl dumitale are dreptate, a zis şoricioaica neagră.“

„Cei doi căţei au lăsat nasul în farfurie şi bufniţa a mulţumit cu o mişcare a capului care nu spunea mare lucru.“

„În ciuda exemplului frumos de reţinere, se vorbeşte mult în oraş de această poveste cu şobolanii. Ziarul s-a amestecat şi el. Cronica locală, care de obicei e foarte variată, e ocupată acum în întregime cu o campanie împotriva municipalităţii: «Şi-au dat oare seama edilii noştri de pericolul pe care îl pot prezenta cadavrele putrezite ale acestor rozători?» Directorul hotelului nici nu mai poate vorbi de altceva. E şi el jignit!… Să descoperi şobolani în ascensorul unui hotel onorabil i se pare de neconceput. Ca să-l consolez, i-am spus:

— Nu eşti numai dumneata în situaţia asta.

— Tocmai, mi-a răspuns el, acuma suntem la fel ca toată lumea.“

„El e acela care mi-a vorbit de primele cazuri ale acestei febre surprinzătoare ce a început să stârnească nelinişte. Una dintre cameristele lui e atinsă.“

„— Bineînţeles că nu e nimic contagios, a precizat el grăbit.“

„I-am spus că asta mi-era egal.“

„— A! înţeleg. Domnul e ca mine, domnul e fatalist.“

„Nu susţinusem nimic asemănător şi de altfel nu sunt fatalist. I-am şi spus…“

Din acest moment încep carnetele lui Tarrou să vorbească mai detaliat despre această febră necunoscută care îngrijora deja publicul. Notând că bătrânelul îşi regăsise în sfârşit pisicile odată cu dispariţia şobolanilor şi îşi rectifica cu răbdare tragerile la ţintă, Tarrou adăuga că se puteau deja cita vreo zece cazuri de această febră, dintre care cele mai multe fuseseră mortale.

Cu titlu documentar, se poate în sfârşit reproduce portretul doctorului Rieux, dat de Tarrou. Pe cât poate aprecia povestitorul, e destul de fidel.

„Pare de treizeci şi cinci de ani. Talie mijlocie. Umerii puternici. Obrazul aproape dreptunghiular. Ochii întunecaţi şi drepţi, dar fălcile proeminente. Nasul gros este regulat. Părul negru tuns foarte scurt. Gura este arcuită, cu buzele pline şi aproape întotdeauna strânse. Are întru câtva înfăţişarea unui ţăran sicilian cu pielea lui arsă de soare şi hainele lui de nuanţe veşnic închise, dar care îl prind bine.

„Umblă repede. Coboară de pe trotuare fără să-şi schimbe mersul, dar de două ori din trei se urcă pe trotuarul opus făcând o mică săritură. La volanul maşinii e distrat şi lasă adesea semnalizatorul de direcţie aprins, chiar după ce a luat curba. Totdeauna cu capul gol. Aer de om informat.“