© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4606-7

ISBN PDF: 978-973-46-4607-4

ISBN print: 978-973-46-4485-8

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Eugene Sergeev/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

RADU MAREŞ (n. 1941) a urmat filologia la Universitatea din Cluj, oraş unde s-a şi stabilit după 1971. A fost profesor, ziarist, redactor la revista Tribuna (1971-1997), director al Editurii Dacia (1997-2001). A publicat volumele: Anna sau pasărea paradisului (roman, 1972); Cel iubit (proze, 1975); Caii sălbatici (roman, 1981); Pe cont propriu (proze, 1986); Anul trecut în Calabria (proze, 2002); Manual de sinucidere (eseu, 2003); Ecluza (roman, 2006); Cînd ne vom întoarce (roman, 2010); Deplasarea spre roşu (roman, Polirom, 2012). A fost distins cu Premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor (1972), Premiul pentru roman al Filialei Cluj a USR (1981), Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2002), Premiul „Cartea anului” al Filialei Cluj a USR (2006), Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor din România şi Premiul pentru proză al Filialei Cluj a USR (2010).

O bătaie în uşă

— Eşti cumva terorist? se interesă Eleni, după ce-mi inspectă geanta uşoară de umăr unde aveam doar un tricou de schimb şi slipul, telefonul şi portofelul cu acte şi bani. La poartă, aceeaşi privire de vameş mă cercetase rapid din cap până-n picioare, insistând pe ţeasta rasă şi barba de cinci zile, ocazie cu care ne-am şi studiat reciproc, ochi în ochi. Ceva o făcu totuşi să se încrunte. Sau eşti unul dintre evreii care umblă prin lume şi-i caută pe teroriştii ascunşi?!

Am râs, dar pentru ea nu părea deloc să fie o glumă. Însă cu asta interogatoriul se terminase şi ne-am îndreptat, pe scara îngustă, spre odaia de închiriat aflată la mansardă ca să mi-o arate.

Sunasem la poartă pentru simplul motiv că mi-a plăcut poziţia stingheră a casei, după cimitirul plin de cruci albe şi după livada de măslini neîngrădită de peste drum. Un gard stufos de leandri înfloriţi roz şi alb şi, mai încolo, de cactuşi înalţi ca un zid şi încărcaţi de fructe obtura perspectiva asupra incintei, din care se ghicea doar ţigla acoperişului, şi la fel era ascunsă şi marea, dincolo de casă şi curte, sub malul înalt. Era ora de la sfârşitul după-amiezii, când se dezlănţuie cântecul asurzitor al greierilor şi aerul se umple de parfumul solului pietros, încins de arşiţă. Avusesem iniţial o clipă de ezitare, căci cea care mi-a deschis venea pregătită să-mi trântească poarta în nas. Recomandarea băiatului de la tavernă care mă îndrumase într-acolo suna încurajator. Închiriază uneori la străini în trecere, dacă nu sunt marinari. Cu puţin noroc, te poţi înţelege cu ea. Femeia cu rochie neagră şi părul vopsit în violet, scundă şi uscată, cu o gură amară şi o umbră de mustăcioară pe buza de sus, nu părea să aibă însă nevoie de musafiri şi nici chef de discuţii. Avusesem totuşi noroc: la întrebarea despre camera de închiriat n-a zis nu. Mi-a făcut loc să intru şi, în urmă, a încuiat iarăşi poarta.

Curtea, cât o batistă, fusese proaspăt stropită, ca şi plantele din ghivecele risipite peste tot, adia o briză răcoroasă şi era o curăţenie fără cusur. În glaful ferestrei oarbe din stânga uşii dormea încolăcită o pisică tot neagră, ca şi stăpâna, care nu se clinti când am intrat. Toate uşile, larg deschise, să fie curent. Doar dinăuntru răzbătea rumoarea estompată a televizorului şi mai era, chiar sub scara spre mansardă, maşina de spălat rufe cu mormăitul ei înfundat.

Aveam atâta experienţă ca să-mi dau seama că solicitarea mea nu era prea grozavă: doar trei nopţi, până la primul vapor spre continent. Bagajul minim îi atrăsese atenţia din prima clipă. Notă proastă? Însă, decât nimic, decât niciun client, e bun şi atât, poate fi gândul unei proprietare de pensiune care a văzut multe şi e greu de speriat sau de dezamăgit. Aerul ei expeditiv voia să-mi mai sugereze şi că despre bani vom discuta doar la sfârşit. Casa şi proprietara ei îmi plăceau însă fără nicio rezervă.

Ca şi cum m-ar fi ghicit, sus, Eleni aşteptă în tăcere să-i comunic acordul.

Camera avea doar un geam minuscul spre mare, tavanul jos şi era îngustă ca o debara. Fără dulap şi fără masă, avea doar un cuier de perete lângă uşă şi, sub geam, patul soldăţesc, cum îmi place mie, cu saltea subţire. Ca în toată casa, şi aici domnea acelaşi aer strict, purificat, fără cotloane dubioase şi cu o rufărie de pat de un albastru strălucitor. Alături, în boxa minusculă, se aflau doar closetul şi o chiuvetă, dar, ca la casele bune, se mai vedeau pastă de dinţi şi perie în ţiplă, săpun, şampon şi prosoape. Băiatul de la tavernă mă avertizase că o cameră la Eleni e scumpă, dar deocamdată nu discutaserăm despre asta şi nici ea nu părea grăbită să-mi spună preţul. Pentru a doua oară i-am întâlnit la acest final de luare la cunoştinţă privirea neagră şi ascuţită ca acul. Am făcut semn că da, îmi convine şi mi-am agăţat geanta în cuier.

— Mâncare deosebită să nu aştepţi, mă mai anunţă ea. La mine, există totdeauna o bucată de brânză şi o cană cu vin. Atât. Dar, dacă mă anunţi din timp, pot pregăti peşte.

Prima noapte – mai erau două – am dormit neîntors, fără vise, şi m-am trezit când încă nu se luminase. Ceasul arăta că e aproape cinci, era 20 iunie, un singur pas până la solstiţiu, când se spune că pâlpâie flăcărui pe apă la miezul nopţii, şi soarele trebuia să răsară în curând. M-am ridicat în capul oaselor să trag cu urechea. Nu se auzea nicio mişcare dedesubt, Eleni şi casa ei de piatră dormeau.

Nerăbdător, tiptil, doar cu slipul tras pe mine în viteză, am coborât scările prin obscuritate, jos, uşa spre curtea cu leandri rămăsese dată larg la perete, iar afară era pustiu. De cu seară, Eleni îmi arătase ce-mi oferă. Orientată spre vest, curtea, atâta cât era, rămânea umbrită toată dimineaţa. Existau o masă, scaune, cine vrea îşi bea cafeaua acolo şi doar pentru prânz masa va fi mutată sub un umbrar. Vrei şezlong? Ai şezlong. Toată prima parte a după-amiezii soarele bate din plin, aşa că fiecare îşi caută un loc unde să se ascundă. Bineînţeles, asta e pentru cine se teme de ultraviolete. Nu e nevoie de cheie ca să ieşi în stradă, eventual la plimbare, ai văzut cum funcţionează închizătoarea la poartă. Iar la întoarcere, suni. Explicaţiile de patroană nu-i făceau însă nicio plăcere lui Eleni, ca orice se repetă a suta oară. Ştii să înoţi? îşi aduse, în fine, aminte. Sigur că ştii, conchise tot ea, apoi mă lăsă baltă şi o luă la fugă pentru că suna telefonul.

Poteca de piatră tocită, spre care Eleni schiţase doar un gest, contând pe faptul că nici nu e nevoie de mai mult, era tăiată direct în stâncă, iar jos, la ultima treaptă, se afla marea clipocind leneş, abisul verde-albăstriu. Pe treapta de sus, înainte de a coborî, m-am oprit căutând în jur. Pisica neagră din geamul orb dispăruse. Nu prea departe, în dreapta, clipeau luminiţele portului, încă nestinse, dar cerul se decolorase şi o barcă pescărească stingheră se îndepărta agale de ţărm, şi ea cu lanterna din spate încă aprinsă. Doar rafalele seci ale motorului glisau pe luciu în tăcerea absolută. Vag, deşi putea fi şi dintr-un vis mai vechi, mi-a sunat în minte cântecul asurzitor, ca un răcnet erotic, al greierilor, dar acum stăruia încă legea aspră a nopţii, care-i tăcerea.

Jos, locul ferit şi cu apă adâncă era amenajat ca debarcader, cu două borne solide pentru amaraj, dar nu se vedea nicio barcă şi nici vreo altă urmă de trecere. N-am sărit de prima oară din superstiţie, lăsându-mă să alunec fără zgomot şi la fel m-am îndepărtat. Din larg se vedea mai bine: stânca dezgolită, ieşind abrupt din mare şi, cocoţată deasupra, casa de piatră din care se zărea doar acoperişul roşcat de ţiglă. Treptele pe unde tocmai coborâsem aveau aceeaşi culoare închisă ca apa şi de la distanţă erau abia sesizabile. Şi la fel erau şi cele două priciuri suprapuse, tăiate în stâncă. Eleni mi le indicase. Foarte bine! Acolo îmi voi petrece dimineţile.

Apa rece era bună nu doar pentru suflet, ci şi pentru abluţiunile matinale. Am luat o gură, mi-am clătit limba şi dinţii, am scuipat, apoi încă o gură. Mi-am masat subţiorile şi fundul, după aceea ţeasta, am făcut pluta, contemplând avionul minuscul, strălucitor ca o picătură de mercur, care zbura spre sud, m-am scufundat ca să-mi pun la lucru şi plămânii, mi-am mai clătit gura cu apa sărată, m-am scufundat din nou, în timp ce soarele se ridicase de două degete la orizont, iar barca pescărească dispăruse din câmpul meu vizual. Când m-am întors şi am început să înot spre debarcader se luminase de-a binelea.

Cât am lipsit? Jumătate de oră? Mai mult? Schimbarea care intervenise în lipsa mea e că pe priciul de sus – cel de dedesubt era liber – fusese aşternută o rogojină, iar după culoarea părului, şi nu numai, femeia întinsă pe ea nu era Eleni. Deşi locul se afla în umbră, se acoperise cu cearşaful de sub care un ochi liber mă zărise şi mă urmărea. M-am oprit pe treapta a doua şi am salutat, cu o reverenţă. Mi-am spus numele şi am arătat cu braţul în sus, spre mansardă. Stau acolo.

Sub cearşaf n-a fost nicio mişcare şi nici ochiul îndreptat spre mine n-a clipit.

— Te interesează numele meu, nu? a răsunat în cele din urmă vocea, fără umbră de râs, dar şi fără vreo inflexiune ironică. De ce? A urmat o pauză, când a văzut că aştept în picioare şi nu râd şi nici nu răspund. N-are importanţă cum mă cheamă.

Şi s-a mai întâmplat ceva tot atunci. Cu o singură alunecare s-a răsucit pe o rână, ieşind prin asta pe jumătate de sub cearşaf şi întorcându-mi un fund perfect, acoperit doar cu un simulacru de chilot şi o spinare la fel de bronzată pe care – mi-a venit brusc în minte – trebuie să fi fost o plăcere grozavă să-ţi treci vârful degetelor de jos în sus, până la ceafă. Coama răvăşită îi acoperea umerii. Era un păr des şi sălbatic, cât să ajungă pentru zece capete de femeie. Nu ştiu dacă era o provocare. Uită-te acum cât pofteşti, părea să zică.

Cred că ea a simţit – orice femeie simte – că o contemplu şi că întârzii.

— Vreau să mai dorm cât e răcoare, măcar o oră, mi-a spus fără să se întoarcă. Te rog, nu mă deranja.

Deşi surprins, de data asta am zâmbit. De mult, de câteva secole, aproape uitasem cât a trecut, nu mi se mai vorbise astfel. Cunoşteam însă prea bine paşii de dans sau scrima cu arme false care urmează între un bărbat şi o fetişcană imediat după ce s-au privit în ochi, spunând fiecare altceva decât ce gândeşte. Acest joc nu mă interesa însă acum.

Mi-am cules şi eu o rogojină de la stelajul din curte, unde erau mai multe, şi mi-am aranjat propriul culcuş pe priciul de jos, silindu-mă să nu fac niciun zgomot, după care m-am întins cu faţa în sus să mă usuc. Eleni nu se vedea, din noapte rămăseseră doar liniştea şi răcoarea. Am închis ochii. Pentru asta şi venisem aici: să tac, să zac, să savurez eliminarea oboselii străvechi prin toţi porii, atom cu atom, să urmăresc doar cum calmul balsamic îmi inundă muşchii şi creierul, până la celulele excentrice, neactivate de mult. Cred că, intermitent, am şi reuşit să aţipesc câteva secunde.

Trecuse, cred, ora solicitată sau poate mai mult, mă uscasem, când m-a făcut atent zgomotul uşor din apropiere. Am deschis ochii şi am aruncat pe furiş o privire spre priciul de sus, descoperind că vecina mea se trezise, dacă într-adevăr dormise, îşi aruncase cearşaful şi abia în acea clipă i-am văzut burta. Privea spre un punct situat în unghi cu locul unde zăceam eu, un punct de pe cer, cu capul dat pe spate şi tocmai îşi prindea la ceafă părul cu un mic biju metalic şi mai avea un elastic, pregătit şi el şi ţinut între dinţi. Priciul de piatră cu rogojină era, ca şi al meu, îngust şi, ca să încapă mai bine stătea oblic, pe genunchi. Toate erau de privit la acest corp la care doar sânii erau strânşi şi acoperiţi, dar ce sărea în ochi era pântecul, începând de la o jumătate de palmă sub sâni şi rotunjit în jos ca o minge grea, cafenie. Era, mi-am spus ceva mai târziu, un pântec glorios, perfect şlefuit şi mândru de sine, care se oferă triumfător. Dar acesta e gândul unui bărbat care nu mai contemplase de aproape şi dezbrăcată o femeie însărcinată de mulţi ani, luat acum pe nepregătite.

Cu ochii întredeschişi, pentru că, deşi fără rost, continuam să mă prefac adormit, fără să mă mişc, am studiat-o atent. Avea albi doar dinţii, un alb strălucitor şi deux-pièces-ul de baie, cu slip minuscul. Restul fusese acoperit omogen cu un bronz de culoarea mierii de salcâm şi mai era părul negru-albăstriu, ca la ţigăncile de rasă pură din Balcani. Sesizasem şi înainte sclipirea: erau cele trei steluţe de aur de pe lobul urechii stângi. Tot din aur părea a fi şi inelul subţire din nara dreaptă. Piatra verde deveni vizibilă abia la ridicarea în picioare: pe proeminenţa burţii, acoperea exact convexitatea buricului şi avea şi ea strălucirea veritabilă a smaraldului. Fără însă alte inele sau brăţări, fără vreun tatuaj.

A stat pe loc doar cât să am eu timpul necesar pentru a-i da o vârstă. Era o copilă, fără niciun dubiu, după desenul foarte pur al profilului şi după piele, pentru că numai minorele au carnea pusă pe oase cu atâta economie. Vocea şi siguranţa de sine erau însă ale unei femei în toată regula, ca şi sarcina purtată atât de sportiv, de arogant. Îşi strânsese între timp părul cum doar femeile se pricep, într-un coc mai disciplinat decât pletele încâlcite dinainte, şi aştepta nu ştiu ce, căzuse pe gânduri, cu nepăsarea celui ce se consideră singur. Îşi terminase repriza de somn de recuperare şi urma, vădit, altceva. Se pregătise pentru această trecere cu dexteritatea celui care n-o face prima oară: am înţeles asta când a început să coboare treptele spre apă.

M-am răsucit: în picioare, din semiprofil, proeminenţa burţii se îndulcea, nemaipărând o povară pentru restul corpului. Avea ţinută de statuie de războinic, pas sigur şi suplu, picioare lungi şi braţe frumoase. Dar avea şi ceea ce îi trebuie unei bune înotătoare, adică şolduri înguste, parcă prea înguste pentru atâta burtă şi umeri perfect şlefuiţi. Cine a fost norocosul care ţi-a făcut felul, frumoaso? mi-a venit în minte, nu fără un pic de invidie admirativă şi, ca şi cum mi-ar fi auzit gândul, exact în acea clipă ea îmi aruncă o privire de control peste umăr. Nu mă mişcasem de pe locul meu, simulam, cred, destul de convingător, aţipirea. Am convins-o? Probabil, nu.

Nimic nu-ţi interzice să contempli o femeie care tocmai va intra în mare şi să-ţi şi placă. M-am gândit totuşi la codul bunelor maniere când te afli în lume străină, în Maghreb, de pildă, unde nevestele vin cu soţul şi copiii pe plajă, dar stau cu corpul nedezvelit şi nu ating apa decât cu vârful degetelor, un ritual pe care e decent să te faci că nu-l observi, dacă eşti pe aproape. Mi-am amintit asta inspectând împrejurimile, însă în curte, sus, nu era nicio mişcare. Această postură de veghe m-a făcut să trăiesc totuşi o mică crispare. Burta. Va sări?

Nu ştiu dacă imitându-mă pe mine, deşi nu e exclus, ea s-a prelins de pe ultima treaptă, cu picioarele înainte, lin, fără stropi şi fără vreun zgomot. S-a lăsat să cadă, a dispărut în adânc, însă în aceeaşi clipă s-a rostogolit, venind la suprafaţă doar cu labele picioarelor şi stârnind micul vârtej ce precedă scufundarea. Am început să număr, dintr-o obişnuinţă pe care nu ştiam c-o mai am. La douăzeci, m-am ridicat de pe prici, am mai numărat încă pe atât coborând – m-am năpustit, de fapt – spre treapta de lângă apă, linsă de flux. Oglinda lichidă avea albastrul de oţel abia încreţit şi, în adâncime, atât cât permitea transparenţa, nu se ghicea nicio umbră albă şi nicio mişcare. Nici în larg, până unde un foarte bun înotător ar putea avansa pe sub apă, fără aer, nu apărea şi am rămas aşa, idiotizat de neputinţă, neştiind ce să fac, cu un sentiment înnebunitor de vinovăţie absurdă care-mi vâra gheara în gât. Câte clipe? De la un punct înainte n-am mai numărat şi am pierdut socoteala secundelor. Din cauza asta, nu mai scrutam nici apa de sub debarcader, când, brusc, cu zgomot ca de explozie, ea a ţâşnit la suprafaţă la mai puţin de un metru. Ieşise cu faţa spre mine, şiroind de apă, şi m-a întrebat întinzând braţele să se sprijine de ponton:

— Te-ai speriat?

M-am strâmbat ca la o durere, de fapt, mă surprinsese şi trebuia să mă stăpânesc. Era însă prea greu şi n-am reuşit.

— Dacă ar fi al meu – şi i-am arătat ce –, ţi-aş da acum două perechi de palme.

— Eleni! s-a auzit tot atunci cunoscuta voce aspră ca de fumător care m-a făcut să tresar şi să mă întorc.

Eleni se uita spre noi de sus în jos ca dintr-un balcon de teatru şi mi-am dat seama că asistase la toată scena cu scufundarea. Mi-a trecut prin minte şi că ascultase şi schimbul nostru de cuvinte de care, în ce mă priveşte, n-aveam motive să mă mândresc.

Eleni din apă nu răspunse la ceea ce părea a fi o chemare la ordine şi, totodată, o mustrare. Cealaltă Eleni mai adăugă cu o voce ceva mai scăzută câteva cuvinte neînţelese, probabil în dialect, dar nici de data asta nu primi răspuns. Comunicarea dintre ele mă viza oarecum şi pe mine, fie şi numai ca martor mut, m-am grăbit de aceea să mă aplec şi să-i întind mâna celei din apă, pentru că nu era foarte uşor să te aburci pe treapta de jos, mai ales cu burta înainte. Ea n-avea însă nevoie de nimeni. Iar mişcarea se vede că o exersase nu doar o dată, răsucire cu spatele, palmele sprijinite pe ponton, împingerea corpului în sus prin forţa braţelor. O mişcare în doi timpi, rapidă şi suplă, burta fiind în acest timp protejată. După care, tot fără efort vizibil, dar şi fără vreo vorbă, fără să-mi adreseze măcar o privire, urcă treptele în fugă, cu paşii ei de războinic, şi dispăru.

*

Lungi intervale, ore în şir, în casa de piatră a celor două Eleni unde aterizasem şi eu să mă joc de-a vacanţa, se instala tăcerea şi era ca şi cum viaţa s-ar fi evaporat. Asta era noaptea, când e firesc să fie aşa, dar şi în miezul zilei. Motanul negru, gras şi leneş, care în restul timpului somnola cocoţat undeva sus, pe un pervaz sau pe un raft sau la fereastră, şi care de acolo îşi juca rolul de animal de pază al porţii de la stradă şi-al curţii, dispărea şi el ascuns în vreun cotlon inaccesibil. Impresia mea că, în fiece clipă, sunt ţinut sub observaţie se dovedi de aceea curând imposibil de verificat. Într-o casă izolată în care trăiesc doar două femei, instalarea unui necunoscut solicită obligatoriu un plus de atenţie, fie şi dintr-un elementar instinct de autoprotecţie, ştiam asta. Îl înţelegeam şi îl acceptam, cu atât mai mult cu cât rămânea insesizabil. Cum nu aveam nimic de ascuns, am decis să-l trec cu vederea.

Mergi departe în larg, îmi comunicase Eleni, la prânz, prima ei constatare, fără să pară îngrijorată. Se putea deduce totuşi că, deşi n-o zărisem, nici când am intrat în apă, nici la întoarcere, nu făcea un secret din faptul că fusese cu ochii pe mine. Tot ea s-a grăbit să schimbe vorba, interesându-se cum suport arşiţa sudului. Ea era obişnuită, ca orice băştinaş, mie însă îmi plăcea, o căutasem ca pe un leac. La fel, mi-a plăcut peştele, fript simplu şi fără exces extravagant de mirodenii, ca la restaurante. I-am spus-o, dar ei satisfacţiile şi vanitatea de gospodină îi erau străine, ce-mi oferea era cu o rece simplificare a gesticulaţiei şi a ritualurilor ospeţiei. De ce să nu-mi placă? E OK, Eleni!

Când m-am ridicat de la masă, am tras cu ochiul, indiscret, spre bucătăria de unde-mi fusese adus prânzul. Nu exista însă nicio urmă vizibilă a unor alte preparative, vase sau farfurii, tacâmuri, pahare. Mă gândeam, desigur, la pregătirea mâncării pentru o gravidă. Pare neverosimil, dar plita era strălucitoare şi rece, ca un exponat, şi nu exista niciunul din semnele că s-a gătit sau se va găti. Ca peste tot, era aceeaşi curăţenie linsă, fără amprente, peste care stagnează, ca un pansament, doar aerul fierbinte al amiezii şi lumina de reflector cosmic, orbitoare, a sudului, inundând fiecare colţ neprotejat. Nu nimerisem în cel mai banal loc cu putinţă, începutul foarte scurtei mele vacanţe din insule îmi plăcea, mă amuza, îmi plăcea chiar şi mica nelinişte degajată de atâtea întrebări fără răspuns. O oră sau două, după-amiază, întins gol pe patul de la mansardă şi asudând ca la saună, am reuşit să stabilesc doar un singur şi vag punct de pornire: era cert că mai trecuse un bărbat pe acolo înaintea mea, lăsând cea mai vizibilă urmă. Noaptea, trăgând cu urechea la muzica mării de sub stâncă, m-am corectat însă: Eleni putea fi adusă aici şi de altundeva şi încredinţată celeilalte Eleni pe durata sarcinii, dacă nu pe mai mult. Oricum, un bărbat exista. Dacă nu în carne şi oase, să mă ciocnesc de el printre uşi, măcar ca probă indirectă sau ca halucinaţie.

Au venit zorile zilei a doua, m-am strecurat fără zgomot pe trepte şi afară să-mi fac abluţiunile şi să înot, de data asta cât mai departe, savurând singurătatea pe care o poţi găsi doar când nu vezi nimic în jur decât apa verzuie a mării. Mintea s-a limpezit şi ea, în lumina tot mai clară a zilei. Dar era o limpezire tranzitorie, ca la un joc de cuburi răsturnate, doar ca să le reclădeşti din nou.

Celor două fiinţe, copila însărcinată şi Eleni, nu părea să le pese că exist şi eu sub acelaşi acoperiş. Puteau fi mamă şi fiică, vârsta se potrivea. Nu consideraseră însă niciuna că trebuie să mi se dea explicaţii şi nici eu nu credeam că e nimerit să pun întrebări. Dispariţia lor din câmpul meu vizual, atunci când se producea, avea ceva radical care lasă în urmă golul absolut. Asta îmi sugera că e preferabil să răspund la fel, devenind cât mai puţin vizibil eu însumi. În rest, absenţa oricărei interdicţii era marele privilegiu de vacanţă de care merita să mă bucur până la capăt şi nimic altceva n-avea importanţă.

În orele goale, interminabile de până spre seară din prima zi – mai era o zi până la solstiţiu – şi atât cât să nu stârnesc suspiciuni, cercetasem cu de-amănuntul stânca şi modul cum fusese scobită, mă familiarizasem cu treptele tocite de vechime şi care, când bătea soarele, frigeau ca o plită încinsă. Debarcaderul era acum gol, ca şi bazinul foarte adânc din golful minuscul, fără curenţi, dar cândva trebuie să fi adăstat acolo şi o ambarcaţiune sau mai multe. Impresia nu era însă de abandon, poate şi pentru că şi piatra cenuşie şi apa disimulau perfect orice urmă de trecere.

Aceeaşi stare de provizorat şi incertitudine, de suspendare, dar şi de vid se acumulase şi în cavităţile mai ferite ale casei, unde şi răcoarea era o iluzie. Curenţii de jos în sus mângâiau continuu pereţii groşi de piatră, uneori făceau să fluture perdeaua sau trânteau undeva o uşă. Uneori, adică în mica mea pauză de refugiu şi semisomnolenţă de după-amiază, aduceau până sus un vag parfum de plantă uscată şi asta era ca un semnal pe care l-am descifrat uşor: una din cele două Eleni se mişcă jos, închide sau deschide vreun dulap, răscoleşte aşternuturile, îşi trage peste cap un veşmânt proaspăt, abia extras din cufăr, în orice caz, activează o sursă reziduală de parfum feminin până atunci lăsată în adormire. Sperând nu ştiu ce, am sărit în picioare şi am coborât străduindu-mă să mimez negraba. Jos însă nu era nimeni, curtea era tot părăsită, lovită din plin de soare, debarcaderul pustiu.

Petrecusem restul primei mele zile din insulă fără vreun plan, cu lenevit la umbră şi înot, dar şi pândind vreo mişcare, un semn, care nu mai venea. M-a ispitit la un moment dat şi gândul unei scurte plimbări în afara incintei, pe marginea şoselei spre port şi oraş, pe lângă micul cimitir cu cruci albe, lipite una de alta, poate şi cu o trecere pe la taverna unde spre seară ştiam că se adună bătrânii ca păsările pe sârma de telegraf. Din lene, am renunţat. Aşa au venit seara de iunie, fluxul care agită un pic apa mării, pescăruşii flămânzi şi gălăgioşi, dispăruţi peste zi, şi răcoarea.

Trecând prin vestibul spre mansardă, la culcare, am căutat-o din ochi pe stăpâna casei. Toate uşile erau date la perete ca să fie curent (mi se recomandase şi mie să le las aşa), luminile erau aprinse din loc în loc. M-am îndreptat spre încăperea de pe colţ, de unde se auzea sonorul televizorului: era o emisiune zgomotoasă, probabil o transmisie în direct despre ciocnirile dintre demonstranţii din capitală şi poliţiştii în costumaţia lor sclipicioasă de extratereştri. Imaginile descriau o suită confuză de violenţe, cumva teatrale, cele cu care ochiul s-a familiarizat de mult. Fum negru şi dens de la anvelopele de cauciuc aprinse, dar şi de la grenade, exploziile sticlelor de benzină, vitrine făcute ţăndări, reflectoare şi elicoptere deasupra scenei şi totul pe fondul scandărilor captate foarte fidel de microfoane.

În picioare, în mijlocul încăperii, cu braţele încrucişate sub sâni, Eleni urmărea absorbită ce se întâmplă şi nu sesizase că sunt în uşă. Nu aveam de comunicat ceva urgent şi important încât să risc s-o deranjez şi mă oprisem doar ca să spun noapte bună înainte de a urca să mă culc. Ca să-i atrag atenţia, am tuşit. Atentă la televizor, Eleni m-a simţit cu o întârziere de câteva clipe, a tresărit, s-a întors brusc cu o expresie care m-a speriat şi pe mine. Era ca şi cum aş fi surprins-o în pielea goală sau aş fi descoperit-o făcând ceva interzis. În privirea ei neagră nu era însă spaimă sau jenă. Furia, dacă nu ura, se citea cu atâta claritate, încât am încremenit.

— Eleni, am zis, schiţând şi jumătate de pas de retragere, merg la culcare, noapte bună.

Ea a îngăimat ceva. Îşi venise în fire, dar nu uşor. I-am zâmbit stingherit şi ea mi-a răspuns cu un zâmbet-grimasă. Deşi era o prostie, niciunul din noi n-ar fi putut spune că nu doreşte să se evaporeze instantaneu, să dispară.

Am mai refilmat o dată prima mea zi de vacanţă, întins în pat şi aşteptând somnul cu o oboseală plăcută în toţi muşchii. Cred că în intervalul de frontieră dintre marginea subţiată ca o lamă de sabie a stării de veghe şi căderea în somn mi-a mai apărut o dată silueta inconfundabilă a fetişcanei cu coama ei de păr des, negru-albăstriu şi burta proeminentă şi care mă aţintea cu o privire de sfinx.

*

Am regăsit-o la locul ei de pe priciul de sus când abia se lumina de ziuă, exact ca-n ziua precedentă, când am revenit din apă şi m-a avertizat, răsucindu-se pe dreapta, că vrea să doarmă puţin, apoi, tot ca şi prima dată, şi-a tras cearşaful peste cap. N-apucasem să scot o vorbă. Prezenţa ei, ca şi cele câteva cuvinte păreau a fi regula. Tulburătoare era doar repetarea, ca un rol învăţat. După repriza prelungită de înot, adusesem din mare răcoarea aderentă la pielea udă şi vibraţia efortului încă nestinsă. M-am întins pe rogojina mea şi am închis ochii.

Doar în larg, în câte o pauză şi în abandonul la soare de după aceea reuşeam să văd într-adevăr limpede. Vedeam totul, chiar şi pe mine în centrul geometric, cu atâta acuitate şi precizie a nuanţei şi detaliului, încât uneori glisam imperceptibil în halucinaţii.

Cât poate să rămână un om nemişcat şi fără să facă vreun zgomot? Asta fie şi într-un ungher cât mai îndepărtat de vestibulul pe unde treceam eu. Pauzele mute, de gol din casa de piatră erau prea lungi, le măsurasem de câteva ori. Însemna, mi-am zis, că cealaltă Eleni lipsea. Dar, dacă bănuiala era corectă, o făcea profitând de faptul că tocmai aţipisem sau înotam şi nu se auzea poarta. Premeditarea era neverosimilă: am dat la o parte această suspiciune. De altfel, toate uşile rămâneau mereu larg deschise şi ce altceva sugera asta decât nesecretul? Alt gând era despre Eleni de pe priciul de sus. Somnul ei de acum presupunea insomnii în timpul nopţii, fireşti la o gravidă, şi am încercat, fără succes, să-mi imaginez cum îşi petrece ea intervalele de veghe, fără să facă vreun zgomot. Ciuleam uneori urechea, la pândă. Iar de jos, prin uşile deschise, nu se auzeau paşi sau voci, nu se aprindea lumina, n-am auzit telefonul, nici măcar o singură dată, televizorul era stins, robinetele de la baie şi bucătărie nefolosite, nu era vizitat closetul şi nu auzisem niciodată cascada apei de acolo. Mica mea halucinaţie descria proprietatea de burete absorbant a zidăriei masive de piatră în relaţia cu orice semn de viaţă. Era însă şi golul, realitatea lui aproape tangibilă care confirma tăcerea ca pe un continuum infisurabil. Nu era, recunosc, treaba mea ce fac în partea de jos a casei cele două Eleni. Marile, prea marile spaţii albe dintre o apariţie şi alta erau totuşi ciudate. Am pus asta, în altă deducţie delirantă, în legătură cu scufundarea fetei care durase până am reuşit să pierd numărătoarea secundelor. Realitatea ştiută, verificată de mine refuza să se suprapună peste cea bănuită.

Intervenise însă şi altceva. Din curiozitate, mă oprisem în acea dimineaţă la raftul dintr-un colţ al vestibulului pe lângă care trecusem şi înainte în drumurile mele spre mansardă şi înapoi. Era o piesă de mobilier lipită de perete la o distanţă pe care o lungea însă penumbra coridorului, cu înşelătorul său desen labirintic şi impresia că te învârţi în cerc şi că vei ajunge exact acolo de unde ai pornit. Cărţi! Nu mă aşteptam să descopăr aşa ceva. Un strat foarte fin de praf depus pe lemnul lăcuit al raftului în pofida curăţeniei de farmacie din jur şi o rază de lumină căzând exact aici prin geamul rotund ca un hublou de deasupra uşii principale. Am tras o linie cu degetul, urma se citea în praf. Nu era propriu-zis o bibliotecă – mai mult un depozit de lucruri inutile –, cărţile erau însă cele mai vizibile. Prima, ridicată la întâmplare, era o veche şi groasă carte de telefoane a portului de pe continent, de unde şi luasem vaporul venind încoace. Fusese cândva, pe vremea telefoanelor cu fir, folosită, asta după gradul de uzură al coperţilor, avea pagini îndoite, altele rupte, sublinieri şi mâzgălituri, cu pete de sos şi grăsime, arsă ici-colo cu jarul ţigării. Părea o piesă de colecţie, fără utilitate. Mai erau volumul 3 dintr-o enciclopedie englezească, un ghid turistic, câteva romane din colecţii ieftine de buzunar, trecute şi ele prin mai multe mâini, un atlas geografic de şcoală şi o carte masivă de bucate, cu ilustraţii alb-negru şi un miros abia sesizabil de vanilie. Aveau, toate, un aer comun, precar şi melancolic, de familie numeroasă din care n-au rămas decât aceste vestigii sau cum sunt vazele grele, masive, în care nu se mai pun flori de mult şi care decorează – de fapt, umplu – un colţ obscur.

Două cărţi aveau ceva special şi mi-au atras în cele din urmă atenţia. Identificată din prima privire, una era celebra cărticică roşie a lui Mao, mai proaspătă, hârtie fină, tipar elegant în formatul unic despre care legenda spune că fusese dimensionată pentru buzunarul salopetei muncitorului comunist. O mai răsfoisem şi cu alte ocazii: avea sublinieri pe aproape fiecare pagină, cu cerneală sau cu pixuri de diferite culori. Pe a doua n-o avusesem însă niciodată în mână: era lucrarea lui Stalin, Problemele leninismului, într-o ediţie franţuzească din 1950, uzată, ca şi cartea de telefoane, de nenumărate răsfoiri, şi nu ale unui singur cititor. Demult, auzisem pe cineva invocând-o, dar nu mai ştiu cu ce ocazie. Oricum, deşi generaţia mea o ignora, fusese cândva un titlu celebru şi asta se vedea la răsfoire: text cu sublinieri, tot cu creion sau cu cerneluri decolorate de vechime, dar şi cu pixul, numeroase note marginale, unele cu continuare pe câteva pagini. Existaseră inşi care-l citeau pe Stalin aşa cum citesc rabinii Tora, buchisind fiecare frază, unele învăţate pe de rost, reluând pasajele mai rezonante de multe ori, storcându-le de sens ca să nu scape nicio nuanţă, tălmăcind şi altora – îmi imaginez – învăţătura. Se simţeau, la răsfoire, ca parfumul de vanilie din filele cărţii de bucate, îndărătnicia şi abnegaţia elevului silitor, hipnotizat de textul tipărit, pe care şi-l asuma cu o dăruire absolută. Ştiam, din auzite, că unii mureau cu numele lui Stalin pe buze, invocându-l în ultima clipă. Cu cartea grea, masivă sub ochi, am mai întârziat câteva clipe în vestibulul pustiu şi silenţios: care erau, până la urmă, „problemele leninismului“? Şi cine îl citea pe Stalin – sau îl citise – în această casă?

Când am revenit din apă, Eleni îşi terminase şedinţa de somn, aruncase la o parte cearşaful, aştepta ridicată în capul oaselor. Am salutat-o sportiv, mi-a răspuns cu o fluturare leneşă a braţului. Părea să asculte ceva dinăuntrul corpului propriu, invizibil şi pentru ochii mei, dar important: o mişcare bruscă, clătinarea, bubuitura surdă, un semnal atât de grav încât nimic altceva nu conta pe o rază de sute de kilometri în jur. Nu contam nici eu. Expresia ei concentrată o spunea limpede. Vreau să fiu singură. Profită, domnule, de ce ţi s-a oferit pentru banii plătiţi, bucură-te de vacanţă, dar prefă-te că nu mă vezi. Eu nu exist.

Intimidat, căci era o femeie însărcinată, m-am supus.

Dimineaţa a trecut astfel fără evenimente. În costumul ei de baie minuscul, cu burta împinsă în faţă şi mersul de războinic, Eleni a coborât la debarcader de câteva ori – o contemplam fără să mă mai prefac că nu-mi place să fiu spectator –, unde s-a lăsat lin în apă doar ca să se ude, îngrozitoarea scufundare nu s-a mai produs şi la revenirea la locul ei de pe priciul de sus i-am surprins un zâmbet distrat. Vorbea în gând, comenta cu cineva invizibil, cum fac singuraticii, mica aventură a îmbăierii, probabil îşi descria senzaţia bună de uşurare, de răcorire pe care se ghicea că o savurează. Între timp, revenise de la cumpărături şi cealaltă Eleni, a cărei plecare n-o remarcasem. Silueta ei neagră apăru doar o clipă sus, printre leandrii înfloriţi din curte, mişcându-se neauzit. În liniştea cu o consistenţă grea, pe măsură ce mergeam spre prânz şi creştea arşiţa, vecina mea, care după somn nu s-a mai întins pe rogojină, s-a pieptănat minute în şir, poate o oră, descâlcindu-şi mai întâi părul des şi sârmos cu câţiva piepteni, trecând după aceea la periile de cap. Intermitent, trăgeam cu ochiul, fascinat de răbdarea hipnotică a acestei gimnastici executate cu ambele braţe ridicate şi care nu dădea semne de epuizare şi continua indefinit. Respectând consemnul tăcerii, când ea încă se mai pieptăna, am sărit în apă, mi-am făcut norma de înot, m-am întors şi mi-am ocupat locul, observând-o cum intră şi ea în mare lângă ponton, cuminte, cum nu se mai scufundă şi cum, pare-se răcorită, iese şi urcă treptele.

Noua ocupaţie şi-a găsit-o în următoarea repriză: unghiile. Era o treabă care-i solicita ceva în plus faţă de mecanica pieptănatului şi i s-a dedicat încruntată. Foarfece mici, mai multe pile, atât cât se vedea de la distanţă, dar şi alte instrumente minuscule şi strălucitoare, unghiile de la mâna dreaptă, apoi cele de la stânga, cele de la piciorul drept, pentru care trebuia să se îndoaie peste burtă şi nu era uşor, în fine, cele de la piciorul stâng. Din când în când, câte o pauză de verificare, când contempla de la distanţă, meditativă, stadiul la care ajunsese. Aş fi vrut să sesizez şi partea comică a acestui joc, dar nu exista aşa ceva. Lumina soarelui ocupase pe jumătate şi suprafaţa priciurilor noastre, aerul se umpluse de mirosul amestecat de ulei parfumat pentru piele şi de diluant pentru lac de unghii când Eleni a apărut să mă cheme la masă. Nu mai spusesem nicio vorbă niciunul, ca şi cum era un legământ ce trebuie ţinut până la capăt.

M-am gândit după aceea: prin inducţie, contaminat, mă relaxasem şi eu. Nu mai aşteptam nimic, orizontul se golise, nisipul din clepsidră părea să nu mai curgă nici el sau şuviţa se subţiase până la invizibil. Recădeam în realitate doar la zgomotul câte unui obiect de metal pe piatră sau la o mişcare bruscă şi ştiam – cu ochii închişi – că urmează treptele spre debarcader şi cumintea intrare în apă de câteva minute. Din când în când mă surprindeam totuşi trăgând cu ochiul spre priciul de sus, unde însă nu apărea nimic ascuns înainte, doar o uşoară schimbare a poziţiei corpului, un picior răsucit sub fund, de pildă, sau umerii unşi gros cu ulei de protecţie, braţele la fel, sau părul strâns şi făcut nod la ceafă… Pe scurt, avea ceva care te obliga s-o studiezi cu atenţie, dacă făceai imprudenţa să te întorci într-acolo. Dar n-aş spune ceva provocator, de pus pe seama senzualităţii, a feminităţii ei radioase. Părea a fi doar indolenţa postpubertăţii, nepăsarea inconştientă şi animalică a vârstei.

În ce-o priveşte, ştia, nu putea să nu simtă când e privită şi – în apă, răcorit şi cu un plus de luciditate – încercasem să stabilesc dacă asta îi face plăcere sau dacă nu-i pasă, dar fără succes. Era la fel cum îşi ducea povara burţii, fără a lăsa să transpară efortul în plus. Spinare dreaptă, gât drept, pas ofensiv. Se vedeau toate astea mai ales la urcat sau coborât treptele dintre curte şi debarcader: nu doar obişnuinţa, pentru că ar fi parcurs traseul şi cu ochii închişi, dar şi mai mult decât banala eleganţă sportivă.

Vârsta rămăsese şi ea, după o zi, ca o problemă de şah. Să zicem 16 ani, convenisem într-un calcul de primă instanţă, înainte de a mă răzgândi, cu câteva adunări sau scăderi succesive. Dacă bănuiala mea era corectă, ale adolescenţei erau frăgezimea pielii, buzele şi ochii. Asta era de aproape, la ieşirea din apă. Privită din spate, păşitul descria însă pe altcineva. O mai maturiza şi coama sălbatică, părul des şi vital şi foarte greu de disciplinat: nu era un păr de copil. Această schimbare venea brusc când o căutam cu privirea de la distanţă şi o descopeream ca şi cum şi-ar fi scos masca. Iar cu toată proeminenţa grea a burţii sau poate şi datorită ei, arăta dintr-odată o frumuseţe de floare pe care o contemplam uluit şi un zâmbet fix, distrat, conştient de sine, în care nu se mai păstra nimic din copilărie şi nici din scurtul interval când zarul încă se rostogoleşte.

Cu luciditatea din larg, plutind pe spate, refăcusem acest joc nu o singură dată. Cele două Eleni nu păreau mamă şi fiică, deşi raportul vârstelor cam acesta era. Rudă îndepărtată, prietenă de familie, eventual mătuşă păreau a fi variantele cele mai plauzibile.

Stăpâna, cea care îmi pregătea peştele la prânz, avea figura asprită a văduvei în negru şi cu coşul pe braţ care trece printre tarabe în pieţele sudului. O studiasem şi pe ea pe furiş, ca ulterior să completez în imaginaţie piesele lipsă de pe tabla de joc. Scundă şi uscată, aţoasă, fără pic de grăsime, cu ochi întunecaţi ca şi tenul şi cu o voce care nu-ţi dă răgazul să te răzgândeşti: voce nerăbdătoare de fumător sau fost fumător. Umbra de mustăcioară de pe buza superioară şi ridurile uscate erau ale unei femei care nu pierde timp mult la oglindă. Şi totuşi mâinile cu pielea pătată şi unghiile tăiate până în carne nu erau de ţărancă. Adresarea abruptă şi autoritară era comună amândurora, doar aici semănau, la stăpână fiind sesizabilă în plus nerăbdarea glacială a celei care nu e pur şi simplu o gospodină cunoscută la taverna din port şi cu o cameră de închiriat la ocazii. Dar ce altceva putea fi? Funcţionară la poştă sau la fisc, nu de mult pensionată? Învăţătoare de ţară? O femeie, în tot cazul, în preajma căreia se aflaseră cândva persoane care citeau, subliniau pasaje importante, meditau la versetele imperative ale lui Mao Zedong din cărticica lui cu supracopertă de plastic roşu aprins.

Casa izolată cu cactuşi şi leandri plini de ciorchini de flori roz dinspre stradă nu spunea nici ea ceva definitiv despre locatarele ei. Eleni-copila cu două degete mai înaltă decât cealaltă şi cu ochii ei de un albastru radios părea a fi şi ea în trecere pe aici. Cele două îşi suportau cu stoicism convieţuirea şi m-am gândit că Eleni-copila era mai aproape de condiţia mea de chiriaş pentru trei zile, deşi nimic din ce făcea ea, nici lăcuitul unghiilor, nu sugera provizoratul. Care din ele dădea însă ordinul? Autoritatea, care e indicativul stăpânului, aluneca de la una la alta ca o minge, s-ar fi zis că în funcţie de rapiditatea prizei. Conta oare şi prezenţa mea ca spectator? Mi se oferea doar trucajul? De ce? Şi care din ele o suporta cu prefăcută nepăsare pe cealaltă?

Orice vacanţă are gradul ei submers de cinism tembel, aşa că aceste jocuri ale fanteziei nu cântăreau cine ştie ce. Dormeam cu o poftă animalică şi-mi savuram lacom fiece secundă de înot solitar prelungit cât mai mult cu putinţă. În acest interval, pentru mine universul cel mare îşi suspenda existenţa, dar şi evacuasem complet din conştiinţă ideea după care trei zile de vacanţă trec ca o clipă. Atât cât e cu putinţă, o dilatam, acea clipă. Silueta simplificată la conturul esenţial şi privirea ilizibilă de statuie oarbă apăreau însă obligatoriu, ca o ameninţare, în chiar răgazurile de supraluciditate.