© 2010, 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6646-1

ISBN PDF: 978-973-46-6647-8

ISBN print: 978-973-46-6675-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © lightsource/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

OCTAVIAN PALER s-a născut la 2 iulie 1926, în comuna Lisa, judeţul Braşov.

Va urma, ca bursier, Liceul „Spiru Haret“ din Bucureşti (1937-1944), făcând însă ultima clasă la Liceul „Radu Negru“ din Făgăraş şi susţinând bacalaureatul la Sibiu, în 1945.

Este, concomitent, student la Facultatea de Litere şi Filosofie, respectiv Facultatea de Drept din Bucureşti (1945-1949). După absolvire, e recomandat de Tudor Vianu pentru a rămâne asistent la Catedra de Estetică, însă declină propunerea şi se angajează la Radiodifuziune. Aici va fi corespondent special, apoi redactor-şef adjunctla redacţia culturală. Este corespondent Agerpres la Roma, câteva luni, la sfârşitul anului 1964, iar în următorii ani director general al Televiziunii Române (1965-1968), director general adjunct la Radio (1968-1970), redactor-şef la România liberă (1970-1983).

Demis în 1983 din motive politice, se va pensiona medical în acelaşi an, reintrând în „arenă“ odată cu Revoluţia din 1989, când devine director onorific al ziarului România liberă. Ulterior s-a aflat în aceeaşi postură la Cotidianul.

Scriitorul a debutat publicistic în 1958, cu versuri în Luceafărul, iar editorial, abia în 1970, cu volumul de poezii Umbra cuvintelor. Urmează, pe linia jurnalelor de călătorie sau pe cea a literaturii parabolice, volumele care i-au dimensionat statura de important autor contemporan: Drumuri prin memorie (Egipt-Grecia, 1972, Italia, 1974; ediţia a III-a, Polirom, 2009), Mitologii subiective (1975; ediţia a III-a, Polirom, 2008, 2016), Apărarea lui Galilei (1978; Premiul Academiei Române; ediţia a III-a, Polirom, 2009, 2013), Scrisori imaginare (1979; ediţia a V-a, Polirom, 2010, 2016), Caminante (1980; Premiul Uniunii Scriitorilor; ediţia a III-a, Polirom, 2010), Viaţa pe un peron (1981; ediţia a V-a, Polirom, 2011, 2014), Polemici cordiale (1983; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2013), Un om norocos (1984; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2015), Un muzeu în labirint (1986), Viaţa ca o coridă (1987; ediţia a II-a, Polirom, 2009), Don Quijote în Est (1993; ediţia a II-a, Polirom, 2010), Vremea întrebărilor (1995; ediţia a II-a, Polirom, 2011), Aventuri solitare (1996; ediţia a II-a, Polirom, 2008, 2017), Deşertul pentru totdeauna (2001; ediţia a II-a, Polirom, 2009, 2012), Autoportret într-o oglindă spartă (2004; ediţia a III-a, Polirom, 2010, 2015), Calomnii mitologice (2007; ediţia a III-a, Polirom, 2013).

În 2005 a primit Premiul Opera Omnia al Uniunii Scriitorilor. Octavian Paler a încetat din viaţă pe 7 mai 2007, la Bucureşti.

N-are armură, nici cal. E îmbrăcat în haine obişnuite şi întregul lui aspect e al unui pieton oarecare. Nici nu-l observi, în primul moment, în vânzoleala tulbure a străzii. De abia într-un târziu îţi atrage atenţia prin felul său descumpănit şi ezitant de a se strecura prin mulţimea grăbită. Înţelegi, atunci, că bărbatul acesta, de o vârstă nesigură, fără să fie bătrân, se simte ca un strigoi, printre ceilalţi, şi-l priveşti mai puţin distrat, încercând să-ţi explici unde l-ai mai văzut. O clipă, vrei să te iei după el, din curiozitate. Apoi, renunţi. Ce rost are? Trebuie să fie unul din acei încăpăţânaţi care mai cred în idealuri într-o lume haotică. Un posibil ratat, care n-a priceput că, pentru ceilalţi, „nebunie“ înseamnă „ceea ce n-avem curajul să facem“. Te mai uiţi o dată spre el, aproape cu duioşie. Dar un singur om poate avea dreptate, vreodată, împotriva majorităţii? La urma urmei, înainte de a muri, Don Quijote însuşi a recunoscut că a fost nebun.

Într-o sală de aşteptare

Mă aflu în imensul aeroport din New York, e aproape amiază, stau, cu bagajele lângă mine, pe un scaun mai retras, şi-mi spun, poate dintr-un complex de provincial, că trăim într-un paradox aproape perpetuu azi. Lumea se umple cu „săli de aşteptare“, în vreme ce se grăbeşte din ce în ce mai mult. Altădată, înainte de apariţia trenurilor şi avioanelor, nu existau săli de aşteptare. În schimb, faimosul festina lente, al romanilor, încă mai avea un înţeles. Dovadă că a fost preluat în diverse limbi. Hâtez-vous lentement, sună un vers celebru din Boileau. Eile mit Weile, au zis germanii. Iar noi: „Graba strică treaba“. Dar apariţia sălilor de aşteptare a fost un semn că omenirea nu mai e dispusă să se grăbească încet. Alergăm între naştere şi moarte. Ne-a cuprins o nevroză a nerăbdării care ne face să ne simţim, uneori, pe scaunele sălilor de aşteptare, ca într-o cuşcă.

Într-un fel, sunt atins şi eu de acest morb, chiar dacă, în alte privinţe, mă dovedesc un retrograd. N-am mai avut răbdare să stau la hotel, deşi camera era plătită până la ora douăsprezece, mi-am luat valizele şi am venit la aeroport. Mă temeam de traficul newyorkez. Mi-am zis că e mai prudent s-o pornesc din vreme, să nu risc vreun ambuteiaj. Sau, cine ştie, poate că atât mi-a rămas din înţelepciunea ţăranilor din satul copilăriei mele care se duceau la gară cu multe ceasuri înainte pentru a fi siguri că nu vor pierde trenul. Acum îmi pare rău că m-am grăbit şi trebuie să mă înarmez cu răbdare. Mai sunt vreo cinci ore până la plecarea avionului spre Bucureşti şi, cum punctualitatea nu face parte dintre calităţile româneşti, acest răgaz poate spori şi mai mult cu ajutorul Tarom-ului. Funcţionarul american pe care l-am întrebat, mai adineaori, când vor fi primite bagajele pentru cursa Tarom a zâmbit cu tâlc. S-ar părea că începem să fim cunoscuţi exclusiv prin defectele noastre.

Ceea ce ar fi, totuşi, un progres, dacă mă gândesc la sondajul de opinie făcut pe Broadway, de corespondentul unui ziar românesc, din care rezultă că strada americană nu ştie, de fapt, mai nimic despre noi. Cel mult, a auzit de legenda sinistră a lui Dracula, de „un general sau un preşedinte dement care a sfârşit prin a fi împuşcat“, acesta fiind Ceauşescu, sau de mititei şi sărmăluţe. În rest, răspunsurile date la întrebarea „ce ştiţi despre români şi despre România?“ mi-au provocat o stare care oscila între disperare şi umilinţă. Unii ne-au plasat prin America de Sud, iar alţii aflau cu acel prilej că existăm. Un poliţist a stat o clipă pe gânduri, încurcat, după care a zis, pe jumătate glumind, pe jumătate serios: „O luaţi pe prima stradă la dreapta, vă duceţi la aeroport, vă urcaţi în avion, coborâţi în Europa şi mai întrebaţi“. Să râzi? Să plângi? Nu credeam că ignoranţa americanilor, în ce ne priveşte, e atât de mare. Şi noi care, la sfârşitul celui de-al doilea război mondial, i-am aşteptat, ani la rând, să ne vină în ajutor! Eram convinşi că nu-l vor lăsa pe Stalin să pună stăpânire pe noi. Bietul tata a murit fără să afle că americanii nici nu ştiau prea bine unde ne găseam noi.

Cu ce gânduri mă despart de America? Într-o seară, în Florida, am trecut printr-o spaimă care altora li se poate părea stupidă. Eram la St. Petersburg. Găsisem muzeul „Dalí“ abia la ora închiderii, după ce ameţisem în maşină din pricina căutărilor infructuoase, şi am pornit-o înapoi spre Tampa. Deodată, am avut senzaţia că ne învârteam printr-un labirint care nu se mai termina. Casele cochete, cu un singur etaj sau doar cu parter, vopsite în culori pastelate, care, în mod normal, trebuiau să-mi dea impresia unui fericit antioraş, lipsit de nevrozele metropolelor moderne, au ajuns să-mi pară, prin infinita lor multiplicare, pe spaţii de neimaginat în Europa, ca făcând parte dintr-un peisaj aproape abisal. Ceea ce nu mi s-a întâmplat la New York, lângă zgârie-nori, mi s-a întâmplat în acel „sat“ monstruos ca întindere, parcă fără început şi fără sfârşit, în care ne afundam ca într-o mlaştină elegantă. Am intrat în panică. Nimeni nu mergea pe jos, condiţia de pieton fiind, practic, suprimată din cauza distanţelor. Un motiv în plus ca aceste distanţe să mi se pară neomeneşti. La un moment dat, m-am simţit ca un disc stricat care se va învârti până ce se va rupe arcul. Eram conştient că sensibilitatea mea conservatoare îmi juca o festă, de aceea nici n-am vorbit cuiva despre faptul că, în acele clipe, până şi jungla mi se părea mai logică. Orice american s-ar fi uitat la mine lung. Şi pe bună dreptate. Asemenea reacţii nu sunt fireşti, oricât m-aş strădui eu să le explic. Una e să te simţi într-un aeroport, ca acesta, în pântecul unei balene şi alta să te sperii de un oraş ca St. Petersburg sau Los Angeles, fiindcă ies din ceea ce m-am obişnuit eu să consider „oraş“.

Şi, totuşi, n-aş zice că mă număr printre europenii care antipatizează America. E vorba de o incompatibilitate, de fapt. Eu nu pot iubi decât oraşe ca Florenţa sau ca Aix-en-Provence. Ori Făgăraşul, din adolescenţa mea. Am nevoie de o ambianţă care să nu mă anihileze, fie prin prea multă singurătate, fie prin prea puţină. La New York, au fost momente când m-am simţit ca un barbar într-o Romă supertehnicizată, dar n-am avut, în genere, impulsuri de frondă. Cel mult, mi-am permis mica răutate de a le sugera unor bravi americani că, în America, istoria se află la nivelul albumelor de familie. Deschizi un album, vezi străbunicii unui american şi cu asta ai ajuns aproape de începutul istoriei Americii. Cuiva care mi-a vorbit despre iluziile americanului obişnuit i-am mărturisit, cu o ironie involuntară, că eu nu reuşesc să mi-l închipui pe Don Quijote, aici, altfel decât ca parodie, în costum de cowboy, amuzând spectatorii la un rodeo, sau ajutat de societăţile filantropice care se ocupă de vagabonzi şi de idealişti rataţi. America are o excelentă intuiţie a valorii reuşitelor. Îi lipseşte, însă, cu desăvârşire, intuiţia valorii eşecurilor, din care pricină progresul este aici mult mai la îndemână decât măreţia, iar Don Quijote, sunt aproape sigur, n-ar avea şanse să fie înţeles. Interlocutorul meu mi-a amintit că prin America bântuie misionarii ca altădată căutătorii de aur. E adevărat, dar aceşti misionari „modernizaţi“ se folosesc de staţii de amplificare sau de studiourile de televiziune, au nevoie de impresari, nu de scutieri, şi nu se bat cu morile de vânt.

Dincolo de aceste răutăţi mărunte n-am mers. Nu e genul meu să dau cu tifla. Şi de ce aş face-o? Nu vreau să fiu ipocrit, mi-ar plăcea să am şi eu un cont la bancă, o casă frumoasă şi un automobil bun, din care să nu curgă piesele, ca din al meu. Nu dispreţuiesc câtuşi de puţin bucuriile „vulgare“, legate de confort, de atributele civilizaţiei. Problema e alta. Îmi e greu să mă împac cu un anumit cult al reuşitei, al succesului, care transformă în „afacere“ totul, prietenia, cultura, conversaţiile zilnice. Mă îndoiesc că, în accepţiunea pe care i-o dau pragmaticii, „a reuşi“ înseamnă, cu adevărat, a da existenţei un sens. Pot pricepe că filosofia celebrului time is money a creat prosperitatea Americii, dar înţeleg mult mai bine filosofia hamalului care, într-o dimineaţă, în gară la Napoli, când l-am rugat să-mi ducă valizele, mi-a răspuns zâmbind: „Nu, domnule, azi am mâncat“. Cu lipsa mea de spirit practic nici nu e de mirare, de altfel. Ceea ce nu înseamnă, Doamne fereşte, că aş fi contra prosperităţii! Atât ar mai trebui ca, în mizeria de la noi, să susţin că ar fi cazul să ne ferim de pericolul de a trăi bine, pentru a ne apăra de o opulenţă găunoasă. Ar suna ca o necuviinţă. Dacă Occidentul e preocupat mai mult de combaterea colesterolului decât de combaterea egoismului, nu rezultă de aici că de vină este bunăstarea şi că noi avem motive să fim satisfăcuţi de şansa de a o duce mizerabil.

Ce-ar fi să caut biroul Tarom-ului?… Nu, e mult prea devreme… Sau să mă descotorosesc de valize, ca să pot da o raită prin aeroport? Mai casc gura, trece timpul, îmi cheltuiesc ultimii dolari. Mai am cincizeci pe care i-am păstrat pentru orice eventualitate… Asta îmi aduce aminte de o întâmplare veche, oribilă, legată de singura călătorie pe care am făcut-o împreună cu fiul meu. Fusesem invitat la Congresul presei italiene şi m-am zbătut să-i ofer şi lui ocazia de a merge, pentru câteva zile, în străinătate. Era în 1974, spre sfârşitul verii. Congresul avea loc la Rimini. Ca să reuşim să ne descurcăm acolo, am cumpărat „la negru“ cincizeci de dolari. Am plecat cu ei. Nu ştiam că era interzis să ai bani străini. La frontieră, vameşul m-a întrebat: „Aveţi valută?“. „Da, am.“ Şi i-am arătat cei cincizeci de dolari. „Adeverinţă aveţi?“, a continuat vameşul. „Ce adeverinţă?“ „Că aveţi dreptul să deţineţi aceşti bani.“ „Dar sunt ai mei…“, i-am spus, de parcă eram căzut din lună şi nu pricepeam de ce-mi trebuia adeverinţă pentru un ban ce-mi aparţinea. Modul meu cam aerian de a trece prin viaţă (nimeni nu m-a crezut atunci că ignoram, într-adevăr, dispoziţiile) mi-a jucat un renghi urât. „Mi-au rămas dintr-o altă călătorie“, am minţit. Am înţeles în cele din urmă în ce capcană căzusem, dar era prea târziu. Vameşul ne-a poftit, pe mine şi pe fiul meu, să coborâm din tren. A trebuit să ne supunem, să pierdem biletele pentru vagonul de dormit şi să aşteptăm până seara când, după lungi ezitări, vameşii ne-au restituit paşapoartele, confiscându-mi cei cincizeci de dolari. Eram convins că fusesem „prădat“ şi eram decis să protestez la întoarcere împotriva tratamentului umilitor la care fusesem supus, dar după ce am revenit în Bucureşti m-am trezit convocat la Direcţia Generală a Vămilor unde un ofiţer de Securitate mi-a pus câteva întrebări în legătură cu blestemata sumă de cincizeci de dolari, apoi mi-a zis, sec, că serviciul vamal de la Curtici a greşit lăsându-ne să ne continuăm călătoria şi că voi fi trimis în judecată pentru deţinere ilegală de valută. Până la urmă, am fost fericit că am scăpat de proces…

Renunţ la idee. Am depăşit faza când mă uitam în vitrine, calculându-mi, în gând, puţinii dolari din buzunar. Şi, apoi, ajung şi la noi azi mărfuri străine, chiar dacă multe provin din mahalalele Occidentului. Mai bine stau aici. Mă deranjează perspectiva de a porni cu valizele în căutarea unui depozit de bagaje. Sunt nu numai ne-modern, ci şi comod…

Un fost bucureştean, şofer de taxi la New York acum, pe care l-am cunoscut la o întâlnire a românilor, a trecut pe aici şi mi-a spus, grăbit, că „e o problemă, se pare“ cu avionul ce trebuia să vină de la Bucureşti. „Un accident?“ „Doamne fereşte.“ „Sau n-a plecat la vreme din Bucureşti?“ Nu ştia. A aflat doar că avionul nu va sosi la ora normală.

Sper să nu fie nimic rău. Cât priveşte prelungirea aşteptării… asta e, ce pot să fac? Şi, în definitiv, aşteptarea intră în stilul nostru de viaţă. Dacă orarul nu e respectat, un occidental se enervează, se înfurie, se plânge că n-are timp de pierdut, ameninţă. Îi lipseşte resemnarea orientală care pe noi ne ajută să vârâm orice în destin şi să ne simţim într-o sală de aşteptare ca într-o locuinţă provizorie. În optica noastră, timpul nu e al nimănui. Nici măcar al zeilor. Îl pierdem cu sentimentul că n-avem încotro. Şi, hotărât lucru, nu ne plictisim la fel în Est şi în Vest… Apoi, de o jumătate de secol, istoria însăşi e pentru noi o sală de aşteptare. Mai întâi, am aşteptat să vină americanii, fără să ne gândim că Occidentul era obosit de războiul cu Hitler, nu ţinea să înceapă unul cu Stalin, nu mai avea energie decât pentru un „război rece“. După aceea, am aşteptat să moară Stalin. Pe urmă, am aşteptat să moară Ceauşescu. Acum aşteptăm să ieşim din debandada post-totalitară. Aşa că suntem obişnuiţi să aşteptăm. Ne-am făcut o bună educaţie, în această privinţă. Probabil, e singurul lucru pe care-l ştim bine, să aşteptăm şi să ne minţim.

Ar trebui, totuşi, să încerc să aflu ceva mai precis. O voi ruga pe doamna de alături să aibă grijă, puţin, de bagajele mele.

Avionul a aterizat forţat în Islanda. Sau în Irlanda. N-am înţeles bine. „Dar mai vine?“ „Cred că da“, mi-a răspuns, evaziv, negresa de la Informaţii. „Când?“ „Nu ştiu, domnule. Sorry.“ N-ar fi exclus să-mi petrec noaptea aici, căci nu mai am bani pentru o cameră la hotel. Cincizeci de dolari nu-s destui.

Când am venit în America, în urmă cu trei luni, mi-am închipuit că, depărtându-mă de România, îmi voi găsi o brumă de detaşare de care aş avea foarte mare nevoie. N-am făcut decât să mă conving de rezistenţa unor obsesii. Şi iată-mă acum, într-un aeroport, mare el însuşi cât un oraş, unde viaţa seamănă cu o bandă rulantă, gândindu-mă cu un sentimentalism idiot la câinii vagabonzi din Bucureşti, la gropile care te împiedică, la noi, să umbli cu capul în nori sau la şoferii care te înjură, din nimic, greu de egalat în mitocănie. Depărtarea dă chiar prafului de pe străzile noastre ceva aparte. Tandru, aş zice, dacă nu m-aş teme că sună ridicol. Oricum, numai acolo decepţiile şi singurătatea mea au un sens. Altundeva, ele nu înseamnă nimic.

Poate că, în genere, noi românii nu prea avem vocaţie de emigranţi. Am cunoscut în America români plecaţi din România de o jumătate de secol care nu s-au vindecat de nostalgii nici acum. Întreabă mereu, pe oricine vine din Bucureşti, „ce mai e pe-acasă?“. Nu mai au pe nimeni în ţară, decât, cel mult, rude îndepărtate şi, eventual, câţiva foşti colegi, bătrâni acum, dar trăiesc mai departe cu un fel de ochi, nevăzut, în ceafă. S-ar zice că paradisul pierdut al copilăriei e pentru noi o temniţă din care nu putem evada. Sau, dacă se întâmplă s-o facem, avem nostalgia închisorii. Memoria nu e, în cazul nostru, un bagaj pe care-l laşi la prima garderobă.

O explicaţie ar fi că avem în urma noastră multe generaţii de ţărani legaţi de pământ. O mare parte a populaţiei orăşeneşti de la noi este născută la sat, a copilărit la sat, are mormintele la sate sau provine din părinţi ori din bunici veniţi de la ţară, iar modernitatea noastră s-a înfiripat, se ştie, pe o civilizaţie ţărănească. Încât cosmopolitismul poate să prindă rădăcini doar în situaţii speciale la noi. Suntem sortiţi să gândim că un om normal are o singură patrie. Restul sunt ţări. Cei mai mulţi dintre noi antipatizează sincer, am impresia, faimosul ubi bene, ibi patria. Ideea că, oricât de rea, pâinea de-acasă e mai bună stârneşte de obicei un orgoliu liric. La drept vorbind, abia comunismul a adus, masiv, în România cosmopolitismul şi a încercat să-l transplanteze cu forţa, sub forma degradată a internaţionalismului marxist.

Ar mai fi de spus că multor români plecaţi în lume le lipsesc, probabil, unele lucruri pe care, acasă, nici nu le observăm. Nici plăcerea românească a taifasului (care exprimă şi o carenţă, poate, şi anume că suportăm rău singurătatea, dovadă că au existat atât de puţini asceţi la noi), nici înclinaţia noastră de a crea din nimic zvonuri, fiindcă ne sunt, se pare, mai necesare decât certitudinile, nici „filosofia“ băşcăliei, care ne-a ajutat să ne defulăm, dar şi să bagatelizăm nenorocirile, nu sunt apreciate în Occident. Probabil, nici înţelese. Din punctul nostru de vedere, occidentalii nu au prea mult umor. Noi avem prea mult şi, din păcate, nu de calitatea cea mai bună. Nu rezistăm când e vorba să luăm ceva peste picior. Şi poate că acesta e cel mai mare cusur al nostru, de care suntem şi mândri, că nu există tragedie pe care să n-o putem persifla. Din toate nenorocirile abătute peste noi, nu cred să fi scăpat vreuna de care n-am râs. Ne-a fost mai uşor să opunem disperării o ironie decât o revoltă, ne-a fost mai simplu să combatem amărăciunile prin zeflemea. Numai de dorul care ne încearcă prin străini şi de moarte nu s-a râs niciodată. Iar alăturarea aceasta spune multe, presupun.

Decalajul creat după război între Est şi Vest pune şi el probleme spinoase celor veniţi în Occident când vor să-şi exercite vechile profesiuni. De regulă, sunt nevoiţi să treacă prin purgatorii umilitoare, să-şi vadă invalidate experienţa, pregătirea, capacitatea, iluziile, să îndure privaţiuni la care nu s-au aşteptat ori să facă munci pe care, acasă, le-ar fi socotit inferioare, până reuşesc să-şi asigure o situaţie mai stabilă şi, cu puţin noroc, chiar mulţumitoare în plan material. În plan sufletesc, acomodarea se dovedeşte un proces şi mai dificil, rareori dus până la capăt şi, nu o dată, imigrantul est-european descoperă că indiferenţa lumii libere poate fi la fel de crudă ca poliţia politică pe care a detestat-o acasă. Singurii care au reuşit, de bine, de rău, să se integreze într-o nouă lume sunt cei care, într-un fel sau altul, au tăiat legăturile cu trecutul, devenind oameni „fără bagaj“. Ei au luat-o, practic, de la capăt. Ceilalţi au ajuns să fie nişte fiinţe ambigue. Nu mai sunt nici oameni ai Estului, n-au devenit nici „occidentali“. Unii regretă, poate, că au plecat, fiindcă în ţările unde trăiesc se simt câteodată ca într-un ghetou psihologic, dar orgoliul şi calcule materiale îi împiedică să se întoarcă definitiv. Vin doar în vizită, să-şi impresioneze rudele şi cunoscuţii, cu aerele lor de occidentali care n-ar mai putea trăi într-un oraş atât de plin de praf, ca Bucureştiul, după care reintră în singurătatea lor civilizată şi meschină unde duc dorul bârfelor din România.

Cât despre mine… În adolescenţă, mi-a plăcut deviza unuia din cei şapte înţelepţi ai Greciei antice, Bias din Priene: „Port totul cu mine“. Nu aveam decât un cufăr plin cu cărţi, uniforma liceului şi două, trei cămăşi, cam aceasta era toată bogăţia mea. Nici azi nu sunt mult mai bogat. Am o maşină veche, vreo zece mii de cărţi, un dulap cu haine, cam pe aici se opreşte toată averea mea. Locuiesc într-o casă plină de praf şi de molii, de unde aştept să fiu dat afară. Dar niciodată nu m-am gândit serios să emigrez din România. Au existat momente, culmea, după revoluţie, când am trecut de la euforie la lehamite, în care mi-am zis, obosit, dezorientat, de ce n-aş pleca? N-are importanţă unde mă duc. Oriunde, dar departe. Să fiu ca un mort care nu se mai poate întoarce. Pe urmă, îmi spuneam singur: „Prostii“. Ştiam bine, în fond, că nu puteam face asta şi de ce. Nici disperările mele nu au sens decât în lumea în care mă întorc.

A venit un grup masiv de pasageri asiatici. Thailandezi? Chinezi din Taiwan? Nu mă prea pricep să disting diferenţele şi risc să fac greşeli grosolane. De altminteri, în general Orientul mă pune în încurcătură. În faţa abisurilor Asiei m-am simţit totdeauna ca o gânganie. Am revelaţia insignifianţei mele, individul din mine se simte redus la zero. În plus, n-am reuşit să pătrund în intimitatea misterelor gândirii orientale. Nu sunt în stare să concep viaţa ca un zbor de muşte purtate de vânt, nu-mi place să-mi imaginez omul ca pe o furnică aşezată pe obrazul timpului, am nevoie de iluzia, foarte europeană, probabil, că „odiosul eu“ e ceva mai mult decât o porcărie de care e bine să te detaşezi. Cândva, am avut şansa unei călătorii în India, pe care am ratat-o lamentabil. Înainte de plecare, am citit sau am recitit cam tot ce am putut găsi despre înţelepciunea orientală, iar în ziua în care m-am suit în avion aveam cu mine patru sau cinci caiete, pregătite pentru a descrie cu lux de amănunte procesul iniţierii la faţa locului. Şi am notat, conştiincios, totul, zilnic. Dacă la întoarcere aş fi îndrăznit să dau publicităţii acele caiete, aş fi oferit, probabil, mărturia neplăcută, dar sinceră a unui eşec, deoarece, pe măsură ce m-am afundat în lumea indiană, mi-am dat seama că nu înţelegeam aproape nimic din modul ei de a gândi, nu-mi apropiam decât banalităţi, clişee, amănunte pitoreşti, adevăruri exotice; celelalte îmi rămâneau străine, căci continuam să judec misterele orientale după logica mea de european. Am priceput atunci că mintea şi sufletul meu nu trec uşor de o graniţă care s-ar situa, probabil, undeva între Caucaz şi Urali. Până acolo e spaţiul unde mai înţeleg câte ceva, deşi… ei, da, mi s-a întâmplat aici să mă întreb dacă Europa există cu adevărat. America a fost descoperită şi, în linii mari, acum ştiu ce e, bănuiesc. O ţară unde totul e posibil, cu excepţia gratuităţii eroice. Cavalerii rătăcitori sfârşesc aici prin a face chetă sau se apucă de altceva. Dar Europa? A fost descoperită, oare, sau există doar un continent botezat astfel? În ciuda faptului că mă simt sufleteşte, european şi că aştept un avion care să mă ducă în Europa, nu ascund că am momente când mă tem că „Europa“, ca realitate spirituală, e un vis, chiar şi la Paris sau la Roma, nu numai la Bucureşti. Un vis de pe la 1600. Ca să descopere America, marinarii lui Columb n-au avut decât să străbată un ocean. Într-o zi, unul din ei, căţărat pe frânghii, a strigat fericit: „Pământ!“. Ca să descopere Europa, „exploratorii“ au trebuit să străbată secole, iar expediţia navighează încă în serioase incertitudini… La urma urmei, ce este specific gândirii europene? Mi-ar fi mai uşor, poate, să spun ce „nu este“! Îmi amintesc că în timpul revoluţiei culturale din China un pictor a fost obligat să meargă pe stradă, în semn de căinţă, cu un tablou legat de gât: un autoportret. Nu cred că unor europeni le-ar fi trecut prin cap că un autoportret este un lucru infamant. În Europa, Narcis s-a sinucis, dar n-a fost lovit cu pietre. Carnea şi sângele în care clocotesc pasiunile noastre n-au fost socotite vulgare, nedemne, decât de cei care s-au tăvălit pe mărăcini ori şi-au biciuit trupul, pentru a-şi reprima dorinţele, închipuindu-şi că asta-i face plăcere lui Dumnezeu. În rest, spiritul european a oscilat mereu între Dumnezeu şi istorie, neputând face abstracţie de „eu“, care, inclusiv în formele sale detestabile, pare să fie o „specialitate“ europeană.

Dar, dacă e aşa, nu înseamnă oare că, în prezent, Estul european este chiar mai european decât Occidentul? În Vest, individul se manifestă îndeosebi în afaceri, în iniţiative economice, în comerţ, în reţeaua serviciilor, pe scurt în domeniile unde are o şansă de a reuşi, de a obţine bani, de a-şi crea o situaţie, pe când în Est, ieşit dintr-o lungă mortificare, el năvăleşte, zgomotos şi dezorientat, în toate direcţiile. E isterizat de o libertate pe care nu ştie s-o utilizeze, dar niciodată, probabil, n-au vorbit atâţia oameni în acelaşi timp. Dacă la noi fiecare individ s-ar sui pe un bolovan pentru a-şi rosti monologul, România ar semăna acum cu un imens Hyde Park. Oratori disponibili se găsesc din belşug. Numai ascultătorii lipsesc deocamdată. Eu însumi aş putea încropi un fel de discurs, susţinând, în dorinţa de a părea cum nu sunt, că-mi place să calc prin gropi, că mi-a intrat în sânge această plăcere şi nimeresc cu un instinct foarte sigur în cea mai măruntă groapă, oricât de dificil ar fi accesul la ea, în caz că se află în drumul meu; în fond, nu pentru asta există gropile pe lume, ca să cadă unii în ele, pentru a-i distra pe ceilalţi?… De ajuns. Nu sunt în Hyde Park. Mă aflu într-o sală de aşteptare a aeroportului din New York. Şi am rămas singur. N-am chef să devin propriul meu clovn. Pe deasupra, sunt lucruri despre care nu se poate vorbi punându-ţi făină pe obraz. Nici nu i-ar sta bine unui ardelean „cam ombrageux“, cum am fost caracterizat eu, să maimuţărească o dezinvoltură care-i lipseşte.

Vin alţi călători. Vin, de unde? Pleacă, unde? Ne intersectăm, o secundă, fără să ne întâlnim cu adevărat. Asta îmi aduce aminte de un film pe care l-am văzut aici, pentru că nu l-am prins în Bucureşti, dacă va fi rulat vreodată la noi. E vorba de Grand Hotel. Un film ratat, după părerea mea. Mi-ar fi plăcut să dezvolte ideea de la care porneşte, că, într-un furnicar de oameni care se lovesc zilnic unii de alţii, schimbă chiar câteva cuvinte, pe scări, în lift, în hol, în restaurant, nimeni nu se întâlneşte, în realitate, cu nimeni şi că, în definitiv, aşa-i viaţa. La New York am înţeles mai bine ca oriunde că singurătatea cea mai atroce nu e cea de care te loveşti într-un deşert, ci singurătatea pe care o descoperi uneori pe o stradă arhiaglomerată, iar aici mă simt ca unul din clienţii de la Grand Hotel. Nu mă întâlnesc cu nimeni dintre cei care trec pe lângă mine sau stau pe scaunele din jur. Sunt singur într-o sală de aşteptare care, acum, e plină de lume. Şi, ca de obicei, mă dovedesc o natură contradictorie. Jinduiesc în singurătate după puţină gălăgie, dar când nimeresc în îmbulzeală am nostalgia liniştii.

Am rămas din nou singur. Un bătrân care a stat lângă mine a lăsat pe scaun un ziar unde se anunţă că, în Germania, vremea e neobişnuit de rece. Cauza principală: „vântul din Est“. Fireşte, fireşte. Toate angoasele vin din Est. Se poartă „moda Est“ în spaime, în violenţă, în nefericire. Poliţiştii germani îşi pun, am auzit, mănuşi de cauciuc când arestează est-europeni, prinşi fără acte. Să nu se contamineze, probabil, de „boala Estului“… Oare unde vor fi fiind ceilalţi călători pentru cursa Tarom? În mod normal, ar fi trebuit să-şi facă apariţia. E aproape patru după-amiaza.

În Biblie, se zice, undeva, că umblând prin lume ai mai multe şanse de a-l întâlni pe Dumnezeu. Eu, dacă nu săvârşesc astfel un sacrilegiu, cred exact pe dos. Aici, am avut permanent sentimentul că sunt un intrus. Nu mă pot converti la religia pragmatismului, sub semnul căreia trăieşte America, la fel cum nu mă pot apropia de budism. Orientul te face să te simţi ca o insectă. America m-a silit să văd în sentimentalismul meu o infirmitate. Don Quijote n-a trecut oceanul pe urmele conchistadorilor. Şi, poate, chiar în restul Occidentului a murit.

Am aflat că avionul va veni. „Când?“, m-am grăbit să întreb, bucuros că, în sfârşit, ies din nesiguranţă. „Întrebaţi mai târziu. Deocamdată, nu ştim.“ Cu această ocazie, am reuşit să descopăr câţiva români într-o altă sală. I-am recunoscut după bagaje. Nici un străin nu târăşte după el într-o călătorie atâtea valize, pachete şi sacoşe de mână, ca noi. M-am apropiat, am tras cu urechea şi m-am convins că nu mă înşelasem. Vorbeau româneşte. O femeie, mai în vârstă, adormise. Mi-a revenit în memorie atmosfera sălilor de aşteptare de la noi. Lipseau numai cojile de seminţe, pe jos, şi fumul acru. Încolo, aceeaşi resemnare placidă care ne ajută să aşteptăm orice, oricât.

Iar am rămas singur… Alergătura cu mijloace din ce în ce mai perfecţionate, spre ce?, pe care o percepi într-un aeroport mai bine ca oriunde, ascunde, presupun, o angoasă. Omul modern şi-a pierdut, se pare, puterea de a sta pe loc şi de a visa. Când nu aleargă, i se pare că nu face nimic, că lasă timpul să treacă inutil. Îl ameninţă atunci „răul de a exista“… Noi am fost cruţaţi de acest rău. Am fost ocupaţi să ne temem pentru viaţă. Frica noastră cea de toate zilele nu ne lăsa vreme pentru spaime de alt ordin. Dar nu tocmai de aceea reuşeam să aşteptăm fără să aşteptăm nimic precis? Însăşi aşteptarea era, uneori, şi poate mai este, o formă de speranţă.

M-am mutat cu bagajele în sala unde i-am văzut pe pasagerii români care aşteaptă cursa Tarom-ului. E şapte seara, acum. Trebuia să fim, la această oră, departe de ţărmul Americii, deasupra oceanului. Încep să dau semne de nerăbdare. Am obosit să tot laud capacitatea noastră de a aştepta. Îmi e şi foame. Mă încăpăţânez, totuşi, să păstrez cei cincizeci de dolari. În România, această sumă înseamnă acum pensia mea pe două luni. Şi nu am şanse să-mi rotunjesc pensia dacă mă las de gazetărie, cum mă bate gândul. Am scris prea multe articole cu care n-am reuşit să clatin nici un fir de praf. Tot ce am izbutit a fost să-mi pierd câţiva prieteni şi să-mi câştig câţiva duşmani. Şi ar fi timpul să mă întreb dacă nu e mai convenabil să discut cu moliile din camera mea decât să perseverez într-un idealism ridicol. La cei şaizeci şi şase de ani ai mei, a trăi cu idei false e mai rău decât a deveni dependent de sedative.

Fără să audă nici un anunţ, ceilalţi pasageri români s-au sculat de pe scaune şi au format o coadă. Au aflat oare că se vor primi bagajele? Sau au făcut-o din reflex? Decenii în şir, noi am trăit „anormalitatea“ ca pe singura „normalitate“ posibilă. Asta ne-a format într-un anume fel, dar ne-a şi deformat. Un negru, funcţionar al aeroportului, încearcă să explice pasagerilor de la coadă că e prea devreme, că n-are rost să stea în picioare, să se înghesuie. Vom fi anunţaţi când va începe operaţia de primire a bagajelor. Pasagerii ascultă, fără să spună nimic, şi nu se clintesc. „Deranjează pe cineva că stăm la coadă?“, se hotărăşte, în cele din urmă, o femeie corpolentă să-l lămurească pe negru. „Nu.“ „Atunci?“ În faţa acestei logici dezarmante, negrul dă înapoi. Ridică din umeri şi se îndepărtează. Nu pare să fi priceput mare lucru. Şi cum să priceapă? Pentru noi, cozile sunt ca nişte cântece de sirenă. Le rezistăm greu. Dacă nu te aşezi la o coadă, ai senzaţia că pierzi „ceva“ şi rămâi cu un vag sentiment de frustrare.

Adevărul e că nici noi nu ne mai înţelegem uneori, pe deplin. Multă vreme, nu mi-am dat seama ce anume mă intriga, mă nedumerea, după revoluţie, în felul nostru de a ne comporta. Abia mai târziu m-am lămurit că, ani la rând, am semănat unor acrobaţi care mergeau pe sârmă, concentrându-ne toate resursele de prudenţă în acest mers, specific omului care trăieşte într-un regim totalitar şi se vede obligat să fie atent unde pune piciorul. „Specialitate“ învăţată de nevoie, „acrobaţia“ ne-a intrat, cu timpul, în obişnuinţă, părându-ni-se normală. Ea ne-a ajutat să ne ferim de primejdii, să ne „descurcăm“, să „supravieţuim“, dar ne-a şi luat ceva. Acum ne vine greu să ne dezbărăm de ce-am învăţat. Reflexele noastre continuă să funcţioneze la fel ca înainte, făcându-ne să mergem, adesea, şi pe pământ de parcă am avea o sârmă sub picioare, altminteri nu ne simţim în siguranţă. Or, aceasta trebuie că ne dă în ochii străinilor un aer, în acelaşi timp, bizar şi dramatic… Observ că inclusiv în confesiuni am reflexe de acrobat. M-a izbit aici în America un mod de comunicare, simplu, direct, practic, fără prea multe nuanţe şi fără ocoluri, cu care eu unul mă împac greu. Mi se pare uscat, rece. Şi nu cred că la mijloc e numai gustul meu pentru digresiuni, pentru speculaţie, care se vede contrariat. Mă tem că lunga deprindere de a vorbi cu gura închisă, de a mă folosi de aluzii, de subînţelesuri, pentru a trece de vigilenţa cenzurii, îşi arată, în continuare, efectele. Nu e chiar atât de simplu să spui că unu şi cu unu fac doi, după ce te-ai ferit de asta aproape o jumătate de veac. În plus, la noi există, cum ziceam, o plăcere naturală, irepresibilă, de a sta de vorbă, la taifas („povestiţi?“ era întrebarea rituală în satul meu, în loc de „bună ziua“, când treceai pe lângă doi sau mai mulţi oameni) pe care nu ştiu dacă alţii o cunosc. La nivel naţional, avem gustul pălăvrăgelii, la fel cum americanii au geniul stoarcerii banilor din piatră seacă. La orice vârstă şi chiar în pragul morţii, nu ne săturăm să stăm de vorbă. Tradiţia franceză a saloanelor presupune un spaţiu închis, aristocratic. Noi, din acest punct de vedere, suntem infinit mai democratici. Nicăieri, poate cu excepţia sudului Italiei, nu se bârfeşte atât de mult şi cu atâta plăcere ca în România. Eu am reuşit să devin guraliv chiar pe tema singurătăţii…

Dar mă opresc. Am impresia că ar trebui să mă aşed şi eu la coadă.

O mică „nebunie“

Nici o idee nu intră mai greu în capul unui bărbat ca ideea, extrem de simplă pentru o femeie, că pe un drum de o sută de paşi, dacă ai puţin noroc, poţi ajunge foarte departe. De aceea dă-mi voie să mă cam îndoiesc acum de felul în care judecă idolul tău, Don Quijote. Numai unui bărbat putea să-i treacă prin minte o asemenea nebunie: că va cuceri inima unei femei, plecând să se bată cu morile de vânt. Recunoaşte că, dacă s-ar fi dus direct la Dulcineea, să-i spună că o iubeşte, s-ar fi scutit de toată tevatura care-l face de râs. Am impresia că la românii de aici, în nouă cazuri din zece, bărbaţii au fost la originea exilului. Femeile, de obicei, s-au supus, după lungi ezitări. Mie, care eram singur, mi-a fost mai uşor. N-a trebuit să conving pe nimeni. (Andrei)

Sting veioza şi încerc să readorm. Mă văd copil, în prima sau a doua clasă primară. Tata mă trimisese să duc bulgări de sare oilor noastre, de la stână, şi, la întoarcere, m-am rătăcit prin pădure. Se făcuse noapte. Mergeam pe frunze uscate care foşneau ameninţător. Cu inima strânsă, aşteptam să mă înhaţe duhurile muntelui, despre care auzisem multe poveşti înfricoşătoare. Simţind că mă lasă nervii, am rupt o nuia cu care am început să izbesc arborii, în timp ce zbieram: „Nu-mi e frică, nu-mi e frică, nu-mi e frică…“. Asta mi-a dat curaj. Am reuşit să ies din pădure, să ajung acasă… Oare n-am evoluat deloc de atunci? E drept că frica se naşte mai repede decât orice altceva, cum zice Leonardo. Mă revăd în nopţile de pe la mijlocul anilor ’80 când, înainte de a mă culca, ascundeam A doua poliţie, un fel de jurnal pe care intenţionam să-l trimit în Occident. Nu îndrăzneam să-l las pe masă, cu celelalte hârtii, de frica unei eventuale percheziţii. Precauţia mea era inutilă deoarece pentru specialiştii Securităţii ar fi fost, probabil, o joacă să-l găsească printre revistele vechi, dintr-un dulap, unde-l înghesuiam eu, însă nu mă puteam culca fără acest gest minim de prudenţă. Şi degeaba îmi spuneam că represiunea se baza şi pe frica de represiune, că tirania tiranizează şi cu ajutorul celor tiranizaţi. Curajul, pe care încercam să mi-l insuflu, nu reuşea să înfrângă frica animalică, pe care o simţeam când în creier, când în stomac. Ciornele nu le aruncam la pubelă. Le strângeam cu grijă şi le ardeam la baie, pe rând, după ce închideam obloanele, ca nu cumva să se vadă flacăra.

Întunericul devine apos, tulbure. Încep să disting vag obiectele din încăpere. Iată-mă, din nou, într-o sală de aşteptare. De data aceasta în propria mea cameră, aşteptând zorile. Probabil, iarăşi voi fi obosit toată ziua. Mă miră acum liniştea, neobişnuită, de-afară. Nu se aude nici o maşină trecând. Nu plouă, nu bate vântul, nu foşnesc plopii de peste drum, nu latră nici un câine din cartier. Oricât mă încordez, nu reuşesc să surprind nici un semn de viaţă. Intrigat, mă ridic de pe canapeaua pe care dorm, ca un soldat spartan, ridic puţin jaluzelele, dar nu văd decât un bulevard pustiu, cu câteva pete de lumină slabă, de la puţinele felinare rămase cu becuri. Parcă aş fi într-un oraş părăsit, abandonat. Vârându-mă la loc sub pătură, îmi amintesc că, undeva în Spania, paznicul îi opreşte pe cei care vor să urce într-un turn părăsit, dacă sunt singuri. „Trebuie să fiţi doi ca să urcaţi“, le explică el. „De ce?“, întreabă câte un turist nedumerit. „Pentru că există prea multe sinucideri“, le spune gardianul, cuprinzând, fără să ştie, într-o singură propoziţie, cam tot ce se poate învăţa într-o viaţă de om. Dar ce e asta? Parcă a avut loc o explozie puternică. Trec câteva clipe până să-mi dau seama că a tunat. Şi aproape imediat se prăbuşeşte peste casa mea o ploaie violentă.

Toarnă cu găleata şi aud cum geme tabla de pe acoperiş, izbită de rafalele furioase. S-ar zice că s-au molipsit şi ploile de la surescitarea în care trăim. Au căpătat o violenţă pe care nu ţin minte să fi avut-o vreodată, nici măcar în timpul marilor inundaţii. Acum chiar că n-aş mai putea adormi. Dacă furia ploii se prelungeşte, mă pot aştepta să se înfunde canalele. Am mai păţit-o de câteva ori. Va trebui să-mi încalţ cizmele de cauciuc şi să cobor să scot apa, cu găleata, din pivniţă. De-ar trece mai repede această perioadă lacustră a primăverii! Ploile nu avantajează Bucureştiul, dimpotrivă, îl umplu de bălţi şi de o mâzgă purulentă care se scurge din molozul rămas pe maidane, de la casele demolate. Singurul avantaj e că mai spală oraşul de praf. Căci am uitat de când n-am mai văzut o maşină a Salubrităţii pe acest bulevard. Curăţenia e lăsată pe seama ploilor… E duminică, oare, azi? Uneori, pierd şirul zilelor. Dacă e duminică, ar trebui să aud mai încolo clopotul de la biserica Sf. Elefterie… Sincer să fiu, îmi plac mai mult zilele obişnuite, de la care nu am nici o pretenţie. Sunt mai suportabile. Duminica, am senzaţia că trebuie să se întâmple ceva deosebit, de aceea o umplu mai greu. Şi, de mulţi ani, la noi, sărbătorile nu fac decât să pună în evidenţă ceea ce ne lipseşte. Îmi e şi puţin teamă, de fapt, de marile sărbători, cum ar fi Crăciunul şi Paştele. În lumina lor, tristeţea devine câteodată de-a dreptul hidoasă. În plus, eu n-am fost niciodată în centrul unei sărbători. Nu mi-am sărbătorit ziua de naştere niciodată. Părinţii mei aveau alte griji. Mai târziu, mi s-a părut nepotrivit să-mi organizez singur o sărbătoare şi nimeni n-a făcut-o în locul meu… Un sunet strident de sirenă sfâşie zgomotul ploii. Cine trece oare? În timpul lui Ceauşescu, circulaţia în această intersecţie era blocată cu aproape o oră înainte de apariţia cortegiului oficial. Maşinile erau gonite pe străzi laterale, ca traseul să fie „curat“, iar pe bulevard se aşternea o tăcere grea. Într-un târziu, apărea o maşină a Miliţiei, cu sirena în funcţiune. La cinci minute, alta. Apoi, o maşină neagră, probabil a Securităţii. Şi, din nou, o maşină a Miliţiei. Pe trotuare, pietonii care aveau nevoie să traverseze strada aşteptau. Toţi erau suspecţi, de aceea mişunau agenţii în civil. Abia peste o jumătate de oră sau şi mai mult, coloana de maşini oficiale apărea în acel pustiu înarmat. Dintr-o maşină, se vedeau boturile câinilor lui Ceauşescu. Azi, ritualul s-a mai simplificat, dar poliţiştii şi-au regăsit, după o perioadă de ezitare, aplombul. „Mână, mă, la dreapta“, îţi ordonă, lăsându-te fără aer, nu din cauză că trebuie s-o iei în altă parte decât ai vrut, ci fiindcă nu înţelegi de ce şi azi, după o revoluţie, poliţia consideră că dreptul nostru de a circula pe stradă este o favoare care poate fi retrasă oricând… Trebuie să fie o maşină a Salvării. Spitalul municipal e foarte aproape… Sunetul sirenei s-a îndepărtat. Parcă s-a domolit şi ploaia.

…La Otopeni, m-a izbit neplăcut aerul provincial al aeroportului, dar cum am ieşit afară, la soare, m-am relaxat. Ajunsesem „acasă“. Pentru mine, orice plecare e un soi de catastrofă intimă şi am nevoie de argumente puternice ca s-o înfrunt. Drumul până în America mi-a fost uşurat de scrisorile de ameninţare, iscălite ba „îngerii negri“, ba „un grup de…“, pe care le primeam în acea perioadă. De indiferenţă mă lovisem de multe ori. De ură, niciodată. Şi m-a scârbit să mă văd insultat din pricina convingerilor mele politice. Am preferat să plec. Voiajele n-au fost, însă, niciodată specialitatea mea. Nu m-au atras şi n-am ştiut să profit de ele când, într-un fel sau altul, viaţa mi le-a oferit sau mi le-a impus. Bărbaţii au comis, probabil, de multe ori greşeala de a căuta în altă parte decât lângă ei ceea ce au visat. Numai că eu n-am nevoie să dau buzna în gări, în aeroporturi, la staţiile de benzină ca să nu observ ce se petrece lângă mine. Mi-a fost, în general, mai simplu să-mi ofer satisfacţii într-o lume paralelă…

N-am vrut să spun mai mult, ca să nu-şi închipuie că bravez, cum şi-au imaginat alţii când am mărturisit că necunoscutul mă sperie, îmi dă o stare de panică, de nesiguranţă. La drept vorbind, înţeleg perfect de ce zicea Pascal că toată nenorocirea omului vine de-acolo că nu poate rămâne liniştit în camera sa. Am încercat să-mi înving teama de ambianţele care nu-mi sunt familiare, dar a fost în zadar. Şi, de mulţi ani, constat că se accentuează în psihologia mea un fel de tendinţă centripetă. Dacă în tinereţe am iubit iubirea, acum toate iubirile mele sunt concrete: un mormânt, o femeie, un arbore, o stradă, o amintire. În mod ciudat, gândirea mea şi-a restrâns aria, şi-a închircit aripile. A devenit nu mai liberă, ci mai dependentă. Andrei mă invită la el, iar din Australia un văr mă cheamă să ţin conferinţe românilor mutaţi printre canguri. Îmi plătesc ei şi drumul, nu numai şederea. Dar nu cred că mă voi despărţi curând de moliile din camera mea. Voi rămâne să primesc, eventual, scrisori de la „îngerii negri“, să mă văd înjurat de cei care au tremurat de spaimă când a căzut Ceauşescu şi să privesc ploaia printr-un geam murdar. Semn rău? Părerea mea e că bucuria ne învaţă puţin despre dragoste. Abia tristeţea îmi dă certitudinea că iubesc cu adevărat acest oraş care mi s-a părut fioros când m-am pomenit prima oară în el.

…Am avut un Paşte, Andrei, nu foarte vesel. Prin alte părţi, lumea aleargă după cadouri, în preajma sărbătorilor, râde fericită sau cu iluzia că e fericită. La noi, a fost o atmosferă cam cenuşie. Am preferat să nu mai ies din cameră, după ce m-am întors de la Înviere. Mi-am amintit de Crăciunul din 1989, când m-ai sunat prima oară. Atunci, eram în al nouălea cer! Trecusem de un zid pe care nu sperasem să-l văd prăbuşit în cursul vieţii mele şi mi se părea că toate aveau să fie altfel. Dar minunile durează puţin. După aceea se transformă în farsă. E adevărat, azi nu mai sunt nevoit să-mi ascund manuscrisele ori să ard la baie ciornele. Şi puţin îmi pasă că o ureche străină ascultă ce vorbesc la telefon. N-au decât! Dincolo de asta, însă, „plăcerile“ se ţin lanţ. Lichelele înfloresc, pleava veche se amestecă, în grabă, cu noul strat de pleavă, demagogii îşi umflă piepturile, în vreme ce bieţii „proşti“ continuă să pună întrebări inutile. Dacă n-au fost terorişti, cine ne-a vânat ca pe iepuri? Se vântură calomnii cu o uşurinţă care te îngheaţă. Oameni de care mă credeam apropiat s-au arătat, dintr-odată, ostili numai pentru că s-a întâmplat să avem păreri diferite despre ce se petrece aici.

Poate că şi asta m-a împins într-o mică „nebunie“. M-am apucat să dezvolt o idee pe care am ezitat până acum s-o susţin deoarece pare extravagantă. E, probabil, ultima nebunie pe care mi-o pot permite, să încerc să fac dovada că prestigiul înţelepciunii are la bază o superstiţie. Dar trebuie să-mi motivez convingerea, din ce în ce mai fermă, că Don Quijote s-a mutat în Est.

În rest, ce să-ţi spun? Speram că, întorcându-mă acasă, îmi voi regăsi echilibrul. Până acum n-am reuşit. Ştii ce senzaţie tâmpită am? Că aştept fără să ştiu prea bine ce aştept. Şi, crede-mă, e foarte obositoare senzaţia asta.

O femeie care precizează că are „29 de ani şi şase luni“ îmi trimite o scrisoare disperată unde găsesc şi un avertisment pentru mine, în final: „Din tot ce mi-am dorit, nu m-am ales decât cu o dorinţă nebună de a pleca undeva departe, departe de tot, atât de departe încât să nu mai aud niciodată vorbindu-se româneşte. N-am stat niciodată la căpătâiul unui mort, dar dacă mă gândesc la cele trei zile şi trei nopţi petrecute pe străzi, la revoluţie, când am crezut că visez, că-mi pierd minţile de bucurie, am impresia că n-am făcut altceva decât să veghez un mort. Şi mai am senzaţia că mulţi români au vegheat acelaşi mort. Uneori, îmi vine în minte acea glumă tembelă în care se spune la sfârşit: «Domnilor, Adam a fost român. Pentru că numai un român poate sta gol, să mănânce mere pădureţe şi să creadă că e în Rai». Dar nu mai am chef să râd. Nu mi-a fost şi nu mi-e teamă de moartea propriu-zisă. Însă de moartea prin îndobitocire mi-e teamă. Simt că mă lasă puterile, şi cel mai tare mă doare când fiica mea îmi reproşează că nu mai râd. Cum să-i spun că nu mai ştiu să râd deoarece, după ce ea adoarme, mă gândesc mereu ce va fi mâine? Cum să-i explic că nu pot râde decât cei liniştiţi ori cei nebuni care nu ştiu pe ce lume trăiesc? Nimic nu mai e clar şi drept. Don Quijote, pe care-l invocaţi dumneavoastră, era fericit! Dar cum să te baţi conştient cu morile de vânt? Regret, nu se poate“.

Don Quijote e, într-adevăr, un „nebun“ fericit. Pentru el n-are importanţă dacă Dulcineea e cum o visează el. Îi e de ajuns că o iubeşte. Îi trimite la plimbare pe cei care, mai în glumă, mai în serios, îl îndeamnă să verifice adevărul. De ce să-i asculte? Ceea ce urmează să găsească duce, de fapt, în inima sa. Asta îi dă forţa să schimbe hanurile sărăcăcioase în palate şi prostituatele în domniţe. Nici nu vrea să audă că realitatea e alta decât îşi închipuie. La nevoie, ar fi în stare să trăiască în lumea iluziilor sale chiar dacă ar fi singurul ei locuitor. Poate că pasiunea mea pentru Don Quijote va rămâne o frumoasă impostură, nimic altceva.