Miranda Carter, The Three Emperors. Three Cousins, Three Empires and the Road to World War One

Copyright © 2009 by Miranda Carter

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5792-6

ISBN PDF: 978-973-46-5793-3

ISBN print: 978-973-46-5519-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă (de la stânga la dreapta): Valentin Serov (1865-1911), Portretul împăratului Nicolae al II-lea (1900); autor necunoscut, Regele George al V-lea; autor necunoscut, Împăratul Wilhelm al II-lea

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIRANDA CARTER, istoric britanic, scriitoare şi biograf, a mai publicat volumul Anthony Blunt: His Lives (2002), care a obţinut Royal Society of Literature Award şi Orwell Prize şi a fost ales între cele mai bune cărţi ale anului 2002 de The New York Times Book Review. A scris şi două romane, The Strangler Vine (2014) şi The Infidel Stain (2015).

Capitolul 1

Wilhelm: un experiment
de perfecţiune (1859)

A fost un travaliu groaznic. Fătul era în poziţie inversă şi nimeni nu şi-a dat seama de asta decât prea târziu. Mama în vârstă de 18 ani fusese prea ruşinoasă pentru a permite vreunuia dintre medicii de la curte s-o examineze sau măcar să stea de vorbă cu ea despre sarcină – o falsă pudoare învăţată de la mama ei. Experienţa naşterii avea s-o lecuiască. Pentru a înrăutăţi şi mai mult lucrurile, convocarea de urgenţă a celui mai eminent obstetrician din Berlin s-a rătăcit pe drum. După zece-unsprezece ore de durere agonizantă – mama ţipa după cloroform, i s-a dat o batistă de care să muşte (ţipetele ei, a scris mai târziu soţul său, erau „groaznice”) –, medicii care o asistau, unul german şi unul englez, îşi cam luaseră gândul de la ea şi de la prunc. (Existau precedente negative pentru medici care au întreprins intervenţii riscante pe paciente cu sânge regesc: când prinţesa Charlotte, moştenitoarea tronului britanic, a murit la naştere, în 1817, medicul care a asistat-o s-a simţit obligat să-şi zboare creierii.) Copilul a supravieţuit doar pentru că renumitul obstetrician a primit în cele din urmă mesajul şi a sosit în ultimul moment. Cu doze generoase de cloroform şi oarecare dificultate, doctorul a reuşit să scoată copilul. Acesta a ieşit din pântecul mamei palid, fără vlagă, cu un braţ în jurul gâtului, plin de vânătăi şi fără să respire. Infirmiera care asista la naştere a trebuit să-l frecţioneze şi să-l plesnească de mai multe ori pentru a-l face să plângă. Tatăl băiatului a scris că acest sunet, când l-a auzit, „m-a străfulgerat ca un şoc electric” ¹. Toată lumea a plâns uşurată. Era 27 ianuarie 1859.

În momentul naşterii sale, doi sau chiar trei factori au avut imediat un efect definitoriu asupra vieţii şi caracterului lui Friedrich Wilhelm Viktor Albert Hohenzollern – în curând numit Willy, pentru a-l deosebi, după cum zicea tatăl lui, de „legiunea de Fritzi”² din familie. În primul rând, braţul stâng al copilului a fost schilodit în timpul naşterii – fapt care, dat fiind sentimentul de uşurare şi bucurie care a urmat naşterii sale, a fost observat abia peste trei zile. Pare probabil că, în graba sa de a scoate copilul înainte ca acesta să se sufoce, obstetricianul a răsucit şi a zdrobit iremediabil reţeaua de nervi din braţul lui Willy, acesta devenind inutil şi neputându-se dezvolta. În al doilea rând – iar asta nu se poate proba –, este posibil ca acele prime câteva minute fără oxigen să fi provocat leziuni ale creierului. Willy a devenit un adult hiperactiv şi instabil emoţional; leziunile creierului suferite la naştere erau o posibilă cauză.

În al treilea rând, în momentul naşterii sale, pe umerii lui Willy a fost aşezată o povară aproape imposibilă de pretenţii şi aşteptări contradictorii. Prin tatăl său, Friedrich, unul dintre omniprezenţii Fritzi, el era moştenitorul tronului Prusiei; mama lui, Vicky, era primul născut al reginei Victoria a Marii Britanii, iar el era primul nepot al reginei britanice. Ca moştenitor al Prusiei, cea mai mare şi mai influentă putere din confederaţia nu foarte solidă, formată din 38 de ducate, regate şi patru oraşe libere, care se autointitula Germania, el purta visurile de viitor ale familiei şi ţării sale. Acele visuri vedeau Prusia drept puterea dominantă într-o Germanie unificată, ocupându-şi locul ca una dintre marile puteri. Pentru Victoria, regina celei mai bogate şi, indiscutabil, celei mai influente ţări din lume, Willy era deopotrivă un nepot preaiubit – „un copil frumos, grăsun, cu o minunată piele albă şi catifelată”³, după cum s-a exprimat ea când l-a văzut în sfârşit, 20 de luni mai târziu – şi simbolul şi vehiculul unei noi legături politice şi dinastice între Anglia şi Prusia, stat al cărui viitor era posibil s-o ia în diferite direcţii, faţă de care suverana britanică şi soţul ei manifestau un mare interes. La trei zile după naşterea lui, regina îi scria încântată prietenei ei, Augusta a Prusiei, cealaltă bunică a copilului: „Nepotul nostru ne leagă şi mai mult atât pe noi, cât şi ţările noastre!”⁴.

Regina Victoria simţea o profundă afinitate faţă de Germania. Mama ei era de origine germană, la fel şi soţul ei, Albert, fratele mai mic al ducelui care domnea în micul, dar influentul ducat de Coburg din centrul Germaniei. Ea coresponda intens cu mai mulţi membri ai familiei regale germane, inclusiv cu mama lui Fritz, Augusta, şi avea să-şi căsătorească şase dintre cei nouă copii cu germani. Deşi atitudinea germanofilă a reginei era criticată uneori în Anglia, britanicii erau mai puţin ostili faţă de germani decât faţă de Franţa şi Rusia, iar ocazional chiar îi aprobau. În bătălia de la Waterloo, Marea Britanie şi Prusia luptaseră împreună pentru a-l înfrânge pe Napoleon, iar chiar şi în anii 1850, ca un omagiu adus vechii alianţe, pe coasta de sud a Angliei erau încă staţionate regimente germane. Thomas Hardy i-a descris pe husarii germani staţionaţi în Dorset în anii 1850 ca fiind atât de profund integraţi în cultura locală, încât în decursul anilor limba lor s-a întreţesut cu dialectul local, Thou bist*1 şi Er war*2 devenind locuţiuni familiare. Germania – sau cel puţin partea sa nordică – era cealaltă putere protestantă din Europa. Cultura germană era foarte admirată. La rândul lor, germanii liberali priveau Marea Britanie ca pe un model pentru o viitoare monarhie constituţională germană, comercianţii săi admirau practicile comerciale britanice, iar la celălalt capăt al spectrului politic, în Anglia fugiseră unii dintre membrii mai reacţionari ai elitei conducătoare germane – inclusiv bunicul german al lui Willy – în timpul revoluţiilor de la 1848. Acolo el şi soţia lui, Augusta, se împrieteniseră – oarecum – cu regina şi cu soţul acesteia, Albert.

Albert, prinţul-consort, un bărbat inteligent, energic şi chibzuit care nu beneficia de un rol public oficial în Anglia, era şi mai preocupat de Germania decât soţia sa, mai ales de viitorul acesteia şi al clasei sale conducătoare. Îi văzuse pe membrii familiei regale germane zguduiţi de revoluţiile din 1848, însăşi existenţa lor pusă sub semnul întrebării de ascensiunea republicanismului şi a mişcărilor democratice. Ajunsese să creadă că viitorul Germaniei era unificarea sub o monarhie constituţională liberală modernă, ca aceea din Anglia. Fiind cel mai mare şi mai puternic stat din Germania, Prusia era candidata evidentă.

Însă nu era neapărat şi candidata perfectă. Prusia era un hibrid ciudat, cam ca Germania însăşi: pe jumătate dinamică şi modernă, pe jumătate un stat înapoiat, autocratic. Pe de o parte, era un stat bogat cu o administraţie civilă impresionantă, un sistem de educaţie foarte bun şi o zonă industrială care se dezvolta rapid în partea de vest a Renaniei. Fusese unul dintre primele state europene care i-a emancipat pe evrei şi avea o tradiţie a cetăţeniei active, demonstrată cel mai vizibil în 1813, când nu regele fricos, ci cetăţenii hotărâţi fuseseră cei care strânseseră o armată pentru a lupta împotriva lui Napoleon. După 1848 regele fusese silit să accepte existenţa unei adunări reprezentative, Landtag, iar politicienii şi gânditorii liberali păreau să fie în ascensiune. Pe de altă parte, Prusia era blocată însă în Evul Mediu: era o semiautocraţie ale cărei instituţii de conducere erau dominate de iuncheri, o mică clasă de latifundiari profund conservatori din tradiţionala regiune centrală din câmpia aflată la est de fluviul Elba. Aceştia aveau reputaţia că sunt duri, austeri, incoruptibili, înspăimântător de reacţionari, protestanţi pioşi, antisemiţi, feudali în atitudinea faţă de muncitorii, pământul şi femeile lor şi potrivnici aproape oricărei schimbări – indiferent dacă era vorba despre democratizare, urbanizare sau industrializare – care ar fi putut să le ameninţe privilegiile considerabile. Printre acestea se număra şi scutirea aproape totală de la impozitare. Ei dominau curtea prusacă, cea mai conservatoare din Germania. Considerau că Rusia, vecina Prusiei – şi cel mai mare rival al Angliei la nivel mondial –, este aliatul lor firesc, având în comun cu Rusia o frontieră lungă, credinţa în guvernarea autocrată şi o cultură militară generalizată.

Motivul dominaţiei Prusiei în Germania era armata sa extrem de profesionistă, care îi asigura în multe privinţe coerenţa politică şi identitatea de care se bucura. Armata era de mult timp dominată de iuncheri şi era inima conservatorismului prusac. Aproape toate aristocraţiile europene se identificau cu armata, însă din secolul al XVII-lea aristocraţia prusacă, mai mult ca oricare alta, era încurajată de conducătorii săi să echivaleze statutul nobil şi privilegiile sale cu gradele militare superioare. Nu era ceva neobişnuit ca băieţii din clasele conducătoare prusace să poarte uniformă militară încă de la vârsta de 6 ani. Istoria arăta că războiul merita efortul: Prusia câştigase teritorii de pe urma fiecărui conflict militar central-european începând cu Războiul de 30 de ani din secolul al XVII-lea. În secolul al XVIII-lea Friedrich cel Mare dublase teritoriul Prusiei într-un şir de războaie violente în centrul Europei. Intervenţia Prusiei în Războaiele Napoleoniene îi dublase încă o dată teritoriul, transformând-o în puterea dominantă din Germania. Dar în acelaşi timp cultura militară a Prusiei se născuse nu doar dintr-o dorinţă de expansiune şi cucerire, ci în egală măsură din faptul că clasa conducătoare prusacă era bântuită – obsedată chiar – de vulnerabilitatea ţării sale în mijlocul Europei, neapărată de bariere naturale, mereu o potenţială victimă a ambiţiilor teritoriale ale unei puteri mai mari. Expansiunea teritorială alternase permanent cu dezastrul şi aproape anihilarea. În timpul Războiului de 30 de ani, Prusia îşi pierduse aproape jumătate din populaţie din cauza bolilor, foametei şi luptelor; această cicatrice a rămas în memoria populaţiei. În timpul Războaielor Napoleoniene, fusese umilită, invadată şi ameninţată cu dezmembrarea în timp ce francezii şi ruşii se pregăteau să se înfrunte. De atunci, Prusia îi era ostilă Franţei şi arăta o deferenţă prudentă faţă de colosul rus cu care se învecina. Dinastiile domnitoare din cele două ţări, Hohenzollern şi Romanov, se căsătoriseră între ele şi se creaseră chiar prietenii sincere. Charlotte, strămătuşa prusacă a lui Willy, se măritase cu ţarul Nikolai I, iar bunicul lui Willy, care avea să devină regele Prusiei şi apoi kaizerul Wilhelm I al Germaniei, a întreţinut o lungă şi strânsă prietenie cu fiul lui Nikolai I, ţarul Aleksandr al II-lea.

Contradicţiile din Prusia oglindeau extraordinara eterogenitate a Germaniei şi a statelor sale ca întreg. Între graniţele sale imprecise exista o pletoră de Germanii aflate în conflict: Germania care era lider mondial în domeniul inovaţiei ştiinţifice şi tehnologice, Germania care era statul cel mai cultivat, mai instruit şi mai inovator din punct de vedere educaţional din Europa – Germania lui Goethe, a lui Leibnitz, a fraţilor von Humboldt, a lui Bach şi Beethoven – stătea alături de Germania iuncherilor ferm retrograzi. În estul fluviului Elba, inima domeniilor stăpânite de iuncheri, ţăranii lipsiţi de drepturi trăiau în condiţii aproape feudale, dar, în acelaşi timp, Germania era cea mai industrializată ţară din Europa, cu unele dintre cele mai bune condiţii de muncă. Germania cuprindea unele dintre cele mai ierarhice şi mai nedemocratice state din Europa, conduse de nişte prinţişori care îşi dădeau importanţă, dar era şi ţara celui mai mare şi mai bine organizat Partid Socialist din Europa. Sudul Germaniei, predominant catolic, şi nordul protestant coexistau. Pare întru totul potrivit că Berlinul, capitala Prusiei, cu bulevardele sale mari, semăna cu un loc de defilare, fiind, de asemenea, un centru al radicalismului politic, al erudiţiei şi al unei comunităţi evreieşti înstărite.

Prinţul Albert credea că se dădea o luptă pentru sufletul şi viitorul politic al Germaniei. „Germanul stă în centru, între Anglia şi Rusia”, îi scria el viitorului său ginere Fritz în 1856. „Cultura lui înaltă şi iubirea filosofică a adevărului îl mână spre concepţia englezească, disciplina lui militară, admiraţia pentru măreţia asiatică… care este atinsă prin integrarea individului în întreg îl împing în cealaltă direcţie”⁵. Albert simţea, de asemenea, că în lumea de după 1848 exista o ameninţare la adresa monarhiei. Voia să demonstreze că bunele relaţii dintre monarhii creau pace între ţări. Şi ajunsese la concluzia că prinţii trebuie să-şi justifice statutul prin superioritatea intelectuală şi morală faţă de toţi ceilalţi.

Unul dintre proiectele lui Albert fusese de a pune la punct un regim academic riguros pentru cei opt copii ai săi cu scopul de a-i transforma în prinţi cu o pregătire şi o educaţie temeinice. Fiica lui cea mare, Vicky – preferata lui –, a răspuns excelent la acest regim educaţional. Era deşteaptă, curioasă şi pasionată din punct de vedere intelectual – calităţi nu întotdeauna asociate cu regalitatea. Fratele ei mai mic, Bertie – viitorul Edward al VII-lea –, suferise groaznic în cadrul aceluiaşi regim instituit de tatăl lor. Albert credea că, în circumstanţele potrivite, o căsătorie între casele regale din Marea Britanie şi Prusia ar fi putut să influenţeze Germania în direcţia corectă, spre unificare, spre o monarhie constituţională şi un viitor sigur pentru familiile regale germane. Ar fi putut chiar să dea naştere unei alianţe cu Marea Britanie, alianţă care putea să devină temelia păcii în Europa. Albert a hotărât s-o trimită pe fiica lui cea deşteaptă în misiunea de a pune în ordine Germania, căsătorind-o pe Vicky cu Friedrich Wilhelm Hohenzollern, nepotul lui Friedrich Wilhelm al IV-lea – regele Prusiei, care nu avea copii şi era din ce în ce mai ramolit – şi al doilea în linia de succesiune la tron după tatăl său în vârstă de 62 de ani, care preluase deja multe dintre îndatoririle fratelui său, regele.

Fritz, cum i se spunea, era cu zece ani mai mare decât Vicky, foarte chipeş, charismatic şi un ofiţer eficient – semăna atât de mult cu eroul wagnerian, încât în Germania i se spunea chiar Siegfried. Căsătoria, care a avut loc în ianuarie 1858, arăta bine pe hârtie – moştenitorul statului german protestant în ascensiune se căsătorea cu fiica celei mai bogate şi mai stabile puteri din Europa. Spre deosebire de majoritatea căsătoriilor aranjate între casele regale, aceasta a funcţionat şi mai bine în realitate. Având o fire blândă, sinceră şi înclinată spre depresie – oarecum în contradicţie cu idealul accentuat masculin al ofiţerului prusac –, Fritz, care avea 27 de ani, o adora pe isteaţa lui soţie de 17 ani, iar ea îl adora la rândul ei. De asemenea, după cum au observat aprobator Victoria şi Albert, el manifesta o simpatie pentru Anglia şi admirabile tendinţe liberale, în contradicţie cu cele ale tatălui său şi ale curţii prusace.

La vremea aceea, planul de a trimite o fată de 17 ani total neexperimentată să unifice Germania se poate să nu fi părut atât de ieşit din comun cum pare astăzi. Circumstanţele exterioare păreau promiţătoare. În 1858 echilibrul politic în Prusia părea să fie menţinut de liberali: aceştia tocmai câştigaseră o victorie zdrobitoare în alegerile pentru Landtag. Regele Prusiei era bătrân şi suferise de curând o serie de atacuri cerebrale incapacitante, iar moştenitorul său, tatăl lui Fritz, avea 62 de ani. Fritz şi Vicky nu ar fi trebuit să aştepte prea mult până să ajungă la conducere.

Acesta era planul. Însă el nu s-a împlinit. Mai întâi, Albert nu mai fusese de multă vreme în Germania şi nu înţelegea cât de suspicioasă era clasa conducătoare prusacă în ceea ce priveşte originea engleză a lui Vicky şi cât era de sensibilă la ideea că nişte puteri mai mari ar fi putut să se amestece în ţara sa. „«Englezoaica» din chestia asta nu îmi este pe plac”, îi spunea viitorul cancelar Otto von Bismarck unui prieten, „«căsătoria» ar putea să fie foarte bună… Dacă prinţesa o lasă acasă pe englezoaica din ea”⁶. În al doilea rând, Vicky, deşi extrem de inteligentă, nu avea talent la politică, era extrem de lipsită de tact şi ţinea cu dinţii de rădăcinile ei engleze. În al treilea rând, tatăl lui Fritz s-a dovedit a fi uimitor de longeviv şi l-a numit prim-ministru pe Otto von Bismarck, cel mai mare om de stat european conservator de la sfârşitul secolului al XIX-lea.

Treburile au început să meargă prost foarte repede. Curtea prusacă nu a fost primitoare, ci critică faţă de părerile sincere şi siguranţa de sine intelectuală ale lui Vicky. Nevestele prusace trebuiau să fie tăcute şi supuse; aici nu exista nimic din libertatea permisă în Marea Britanie unei femei inteligente şi educate pentru a se remarca. Se spunea dezaprobator că Vicky îl ţine sub papuc pe Fritz. Ea se întâlnea cu intelectuali şi artişti, indiferent dacă erau sau nu de origine umilă, iar asta contravenea restricţiilor sociale ale etichetei de la curte: prinţesele nu găzduiau saloane şi nu socializau cu persoane care nu erau de viţă regală. Uluită şi izolată, Vicky habar nu avea ce să facă. A reacţionat printr-o surzenie socială şi o completă lipsă de tact strategic care aveau să îi devină caracteristice. Se plângea – imperios şi neîncetat – de curtea prusacă filistină, rigidă şi plictisitoare; de covoarele uzate, de podelele murdare şi de lipsa băilor din vechile castele moştenite de familia Hohenzollern*3 ⁷, de frecventele absenţe ale soţului ei, care era militar. Mai rău, avea insuportabilul obicei de a spune că totul era mai bine în Anglia, obicei care a devenit aproape compulsiv odată cu trecerea timpului. Asta părea să confirme bănuielile prusacilor că intenţiona să aducă Prusia sub influenţă engleză, deşi purtarea ei era, de fapt, o manifestare a singurătăţii şi a dorului de casă. „Iubea Anglia şi tot ce era englezesc cu o fervoare ce uneori suscita contradicţii în mediul ei prusac”, scria mai târziu Walpurga de Hohenthal, doamna ei de onoare şi unul dintre puţinii ei aliaţi. „Eu eram, poate, singura care o înţelegea pe deplin… dar eram prea tânără şi neexperimentată ca să mă gândesc că nu era înţelept să li se dea prea multă amploare.”⁸

În Anglia, părinţii ei nu înţelegeau. Regina încerca s-o supravegheze cu atenţie, trimiţându-i uneori şi patru scrisori pe săptămână şi spunându-i să nu devină prea familiară cu rudele ei prusace. Albert se limita la a-i scrie doar o dată pe săptămână şi era mai blând, dar la fel de insistent, în felul lui. Îi cerea eseuri despre relaţiile internaţionale şi îi spunea să studieze chimia şi geometria – iar ea, ascultătoare, se conforma. Socrii ei erau neînţelegători: Wilhelm, tatăl lui Fritz, era un arhitradiţionalist mărginit, având cel mai profund ataşament emoţional faţă de armată. El cerea doar ca fiul şi nora lui să ia parte la toate ceremoniile de la curte şi să se supună în totalitate voinţei lui. Augusta, mama lui Fritz, care îl ura pe soţul ei şi care era, la rându-i, extrem de detestată la curte cel puţin parţial din cauză că era o femeie educată şi cu vederi liberale, era mereu supărată şi dificilă (regele Belgiei o numea „Dragonul de pe Rin”⁹) şi nu a făcut nici o încercare de a-şi sprijini nora. Hohenzollernii erau personificarea familiei disfuncţionale. Tatăl lui Friedrich cel Mare (stră-stră-stră-străunchiul lui Wilhelm) îl închisese pe acesta şi îl silise să privească execuţia celui mai bun prieten al său. Conflictele oedipiene păreau să afecteze fiecare generaţie.

La vreo doi ani după naşterea lui Willy, de „misiunea” lui Vicky se alesese praful. „Nu-ţi poţi închipui cât este de dureros să fii permanent înconjurată de oameni care consideră o nenorocire însuşi faptul că exişti”¹⁰, îi scria ea mamei sale. Apoi, chiar înainte ca Willy să împlinească 3 ani, în 1861, Albert a murit şi Vicky şi-a pierdut călăuzitorul şi eroul. În acelaşi an, Wilhelm, tatăl lui Fritz, în vârstă de 64 de ani, a urcat pe tron, începându-şi domnia ce avea să dureze 27 de ani. A dat clar de înţeles că voia să întărească relaţiile cu Rusia, iar la încoronare a anunţat că domneşte în baza dreptului divin – concept pe care coroana britanică îl abandonase cu trei sute de ani înainte. După un an, în toiul unei lupte cu Landtagul cu privire la reforma militară, toată lumea aşteptându-se ca regele să accepte mai multe limitări constituţionale ale puterilor sale, el l-a numit premier pe Otto von Bismarck. Acesta a dizolvat Landtagul. În următorii 20 de ani, el avea să transforme Germania în motorul politic al Europei continentale, în acelaşi timp eliminându-i de la putere pe liberali şi transferând instituţiile guvernării în mâinile conservatorilor şi ale proprietarilor de pământ, iuncherii.

Vicky îl ura pe Bismarck. „Ticălosul ăla de Bismarck… a făcut tot ce a putut pentru a-l întărâta pe rege împotriva Londrei şi a lorzilor Palmerston şi Russell”, se plângea ea în 1862. „Bismarck este un om atât de mârşav, încât nu-i pasă câte gogoşi spune pentru a-şi atinge scopurile, iar acesta este omul care va guverna ţara asta.”¹¹ Din punctul de vedere al lui Bismarck, Vicky şi Fritz erau un magnet periculos pentru simpatiile liberale. S-a apucat în mod deliberat să neutralizeze cuplul. L-a înstrăinat pe tată de fiu şi a folosit toate armele pe care le avea la dispoziţie: a alimentat cu poveşti nocive zvonurile de la Berlin şi din presa germană – pe care în mare parte o finanţa în taină – pentru a o caracteriza pe Vicky drept o reprezentantă sinistră a ambiţiilor britanice în Germania şi pe Fritz drept fraierul ei. Vicky a crezut că se putea lupta cu Bismarck. „Îmi plac luptele înverşunate”¹², a scris ea optimistă. Însă ea era o novice cu tendinţe spre momente în care judeca lucrurile foarte greşit, iar el era, poate, cel mai strălucit tactician politic de la sfârşitul secolului al XIX-lea. Ca şi cum asta nu era de ajuns, sănătatea lui Vicky s-a deteriorat foarte rău: suferea cu săptămânile de dureri cronice şi accese de febră pentru care nu părea să existe leac, simptome despre care acum unii istorici cred că ar fi putut însemna porfirie – boala care cauzase nebunia regelui George al III-lea¹³.

Poate că nu a fost surprinzător că familia şi copiii au devenit unul dintre refugiile lui Vicky în faţa ostilităţii curţii, un loc unde îşi putea exprima frustrarea cauzată de situaţia ei şi unde îşi canaliza toată energia dezamăgirii. În total erau opt copii: Willy, sora lui, Charlotte, şi fratele său, Heinrich, de care era cel mai apropiat; apoi încă cinci fraţi: Sigismund, Viktoria (numită Moretta), Waldemar, Sophie (sau Sossy) şi Margarethe (sau Mossy), dintre care cei doi băieţi au murit în copilărie. Dinamica familială pare să fi fost în principal caldă şi iubitoare. Când Fritz cădea iar în depresie, Vicky credea că prezenţa copiilor îl ajuta să-şi revină. Ea îşi iubea copiii, în special pe cel mare. „Nu ştii cât de scump e copilul ăsta”, îi scria ea mamei ei când pruncul avea câteva luni. „…Mă simt aşa mândră de el şi sunt aşa de fericită să-l port în braţe.”¹⁴ Însă dragostea ei era complicată, mai ales cea pentru primii trei copii şi mai ales faţă de Wilhelm. Oscila între tandreţe şi iubire, pe de o parte, şi critici brutale, aşteptări obsesiv de mari şi nelinişti cu privire la defectele lor, pe de altă parte. Albert îi insuflase convingerea că un caracter poate fi creat şi modelat prin educaţie, că perfectibilitatea se poate atinge prin muncă. „Bunăstarea lumii”, spunea el, depindea de „buna educaţie a prinţilor”¹⁵. Împreună cu regina, care îşi critica şi ea încontinuu copiii, el îşi transformase fiica într-o perfecţionistă anxioasă, compulsiv critică faţă de ea însăşi, iar mai apoi faţă de propriii copii. Vicky era hotărâtă ca fiul ei să se ridice la înălţimea standardelor tatălui ei. Îl analiza cu atenţie – aşa cum făcuseră şi părinţii ei cu ea – şi îi găsea adesea lipsuri, pe care i le aducea la cunoştinţă. I-a scris mamei ei când băiatul avea 9 ani: „Încă îl iubesc la nebunie pe Willy şi cred că are mare potenţial. Nu este deloc un copil obişnuit; dacă s-ar putea smulge din rădăcini sau înăbuşi mândria, îngâmfarea, egoismul şi lenea… Nu vorbesc cu nimeni atât de deschis despre micuţii noştri în afară de tine”¹⁶. Însă, indiferent ce îi spunea mamei ei, ea îşi comunica nemulţumirile şi copiilor. Sublinia greşelile de ortografie din scrisorile lui Wilhelm către ea şi i le trimitea înapoi. Era la fel de rea şi cu fratele lui, Heinrich, descriindu-i „bietul chip urât”¹⁷ şi relatând că era „groaznic de înapoiat” şi „leneş fără leac”¹⁸. Chestiunea perfecţiunii (sau imperfecţiunii) era permanent în aer deoarece, desigur, braţul chircit al lui Willy însemna că era foarte vizibil imperfect.

La câteva luni după naşterea lui Willy a fost limpede că braţul nu îi creştea cum trebuia. Nu putea să-l ridice şi degetele îi erau încovoiate ca o gheară. În Prusia, regalitatea era identificată în bună măsură cu armata şi dibăcia fizică. La naşterea lui Willy, într-un gest de tact tipic pentru un Hohenzollern, tatăl lui Fritz se întrebase de faţă cu el dacă era potrivit să-l felicite cu prilejul naşterii unui prinţ „nedesăvârşit”¹⁹. Vicky îşi făcea mereu griji din cauza asta, întrebându-se dacă naţiunea va tolera un prinţ cu o dizabilitate fizică. „Nu-ţi pot spune cât de mult mă îngrijorează asta, îmi vine să plâng de câte ori mă gândesc”²⁰, i-a scris tatălui ei când Willy avea 6 luni şi începuse să suporte tot felul de tratamente ciudate pentru a i se vindeca braţul. Acesta era acoperit cu comprese reci, stropit cu apă de mare, masat şi, săptămânal, i se făcea o „baie în animal”, braţul fiindu-i introdus în carcasa caldă a unui iepure proaspăt ucis – experienţă care lui Willy părea să-i placă foarte mult, după cum a observat mama lui. Regina Victoria era de părere că este o practică medievală şi aşa şi era: ideea era că, din animalul mort, căldura se va transmuta în braţul copilului. Măcar acest tratament nu era vătămător. Mai rea a fost legarea braţului drept de corp, când Willy avea câţiva anişori, în încercarea de a forţa celălalt braţ să funcţioneze. Astfel, nu mai avea cum să-şi ţină echilibrul când încerca să înveţe să meargă. Şi mai nesuferite erau şocurile electrice aplicate în mod regulat pe braţul său de la vârsta de 14 luni. „Devine atât de irascibil, supărat, violent şi pătimaş, încât asta mă îngrijorează foarte tare uneori”²¹, scria Vicky. Până să împlinească 4 ani, Willy se îmbolnăvise de torticolis – avea partea dreaptă a gâtului contractată, lucru care îi înălţa umărul şi îl făcea să pară strâmb. (Un biograf a sugerat că acest lucru izvora din dorinţa de a întoarce spatele afecţiunii sale.) Pentru a remedia acest neajuns, a fost legat într-o maşinărie de lungimea corpului care să-i întindă muşchii de pe partea dreaptă. Vicky îi scria reginei Victoria scrisori dureroase, pline de vinovăţie, descriind şi desenând dispozitivul, care semăna cu un instrument medieval de tortură. „De când a venit pe lume, a fost o permanentă sursă de îngrijorare. Nu pot să-ţi spun cât am suferit când l-am văzut în maşinăria aia alaltăieri – am făcut tot ce am putut ca să nu plâng. Să-ţi vezi copilul tratat ca un diform este extrem de greu…”²²

În cele din urmă, două mici operaţii au secţionat tendoanele care îi strâmbau trupul şi au corectat torticolisul. Braţul nu a fost niciodată mai bine, deşi apărea mereu câte un nou „specialist” cu alt „leac” ciudat. Şocurile electrice şi dispozitivele de întindere a corpului au continuat până când Willy a împlinit 10 ani, când medicii au observat ce „agitaţie” nervoasă”²³ îi provocau tratamentele. Mai târziu, Wilhelm a afirmat că acestea îi provocau o „durere insuportabilă”²⁴. Singurul lucru care a avut vreun efect a fost un curs de gimnastică ce a dezvoltat mult braţul drept al lui Willy.

Willy părea un băieţel afectuos, nestăpânit şi vesel. Vicky povestea, pe când el avea 3 ani, că o bătea uşurel cu palma pe faţă spunând: „Mămicuţă drăguţă, ai o făţucă drăguţă şi vreau să te pup”²⁵. Dormea în patul ei când tatăl lui era plecat cu armata, iar ea îşi petrecea mult mai mult timp cu el decât majoritatea părinţilor de neam regesc cu copiii lor. „Willy e o scumpete de băieţel, fermecător şi interesant, isteţ, amuzant, frumos, este imposibil să nu-l răsfeţi un pic. Creşte foarte frumos şi ochii lui mari au când şi când o expresie gânditoare, visătoare şi apoi sclipesc iar de amuzament şi încântare”²⁶, scria Vicky pe când el avea 7 ani. El putea fi şi agresiv şi dificil. Îşi lovea bonele; după o călătorie în Anglia în 1864, bunica lui s-a plâns că o lovea pe mătuşa sa Beatrice – care era cu doar doi ani mai mare şi se temea de el²⁷. „Ne chinuim o grămadă să-l ţinem în frâu – este foarte gelos pe bebeluş”²⁸, a scris Vicky după naşterea surorii lui, Charlotte. Pe la vreo 7 ani, pe plaja de pe Insula Wight, a făcut o criză de isterie²⁹ şi a încercat să dea cu piciorul într-un distins domn şi să-i azvârle bastonul în mare. (Distinsul domn, un fost secretar al prinţului Albert, l-a prins şi i-a tras câteva palme la fund.) Cu alt prilej, la nunta unchiului său Edward, în Anglia, în 1863, pe când avea 4 ani, s-a plictisit, i-a zgâriat pe picioare pe unchii lui, Leopold şi Arthur, pentru a le atrage atenţia, a aruncat în cor cu săculeţul de la ţinuta lui scoţiană, iar când a fost mustrat, l-a muşcat de picior pe unul dintre unchii săi*4. W.P. Frith, un apreciat pictor de scene cu mulţimi, precum Ziua derby-ului, căruia i se comandase să picteze acea ocazie, s-a plâns: „Dintre toate obrăznicăturile, ăsta-i cel mai rău”³⁰. Pentru cititorii moderni, asta pare o purtare destul de tipică de ţânc neascultător şi răsfăţat, însă la vremea aceea i-a frapat pe mama sa şi pe rudele lui britanice ca fiind mai mult de atât – deşi se poate ca asta să fi avut la fel de mult de-a face cu aşteptările lor imposibile privind modul cum ar trebui să se comporte un mic viitor monarh.

Acestor presiuni şi confuziei li se adăuga faptul că moştenirea sa engleză se afla în concurenţă cu cea germană. Conflictul era ilustrat chiar de numele lui – pentru mama sa şi pentru rudele lui din Anglia era William, iar pentru rudele germane şi ţara lui era Wilhelm. Cu cât Vicky se simţea mai înstrăinată de mediul german în care trăia, cu atât denigra mai mult moştenirea germană a fiului ei. Un musafir în vârstă de 10 ani îşi amintea că Vicky i-a mustrat pe copiii ei pentru că şi-au înmuiat prăjitura în ceai: „Să nu văd urâtele voastre obiceiuri germane la masa mea!”³¹. Era hotărâtă să eradicheze orice semne ale „acelei groaznice mândrii prusace”³² şi detesta obsesia prusacilor pentru armată. Când avea 10 ani, Willy i-a scris întristat bunicii sale englezoaice: „Recent au fost două parade unde am mers în pas de marş spre rege. el [sic] mi-a spus că am mărşăluit foarte bine, dar mama a zis că am făcut-o foarte prost”³³. Vicky i-a spus mamei sale că în uniforma miniaturală a Hohenzollernilor băiatul semănase cu „o biată maimuţică, aşa cum au muzicanţii ambulanţi”³⁴.

Vicky îşi exprima clar convingerea că tot ce era britanic era mai bun. Îi spunea fiului ei că Marina Regală era cea mai mare forţă de luptă din lume şi l-a îmbrăcat, la vârsta de 2 ani, în uniformă de marinar, simţind că a câştigat o importantă victorie fiindcă a reuşit să facă asta înainte ca el să fi purtat o uniformă militară prusacă³⁵. Atunci când copilul avea 5 ani, ea i-a spus mamei sale: „Îi plac aşa de tare navele şi îmi doresc ca acest lucru să fie încurajat cât de mult posibil – ca antidot la posibilitatea ca el să fie prea absorbit de pasiunea pentru militărie”³⁶. Când era adolescent, ea îi scria ridicând în slăvi misiunea imperialistă civilizatoare a Angliei, comparând-o cu pretenţiile prosteşti ale Germaniei de a fi un participant activ în Europa³⁷. Îl ducea în vizită cât mai des posibil la regina Victoria, la reşedinţa Osborne, casa ei de vacanţă de pe Insula Wight. Chiar şi după Primul Război Mondial, înfrânt de britanici şi aflat în exil, amintirile lui despre Osborne erau minunate. „Locuinţa bunicii mele a fost pentru mine ca o a doua casă şi Anglia ar fi putut prea bine să-mi fie a doua casă”, scria el cu nostalgie. „Eram trataţi ca nişte copii ai casei.” Îşi aducea aminte de o vizită din 1871, la vârsta de 12 ani, când unchiul său Arthur de Connaught l-a plimbat prin Londra şi de cât de impresionat a fost de ţinuta impozantă a lui Arthur în uniformă; îşi aducea aminte că Louise, mătuşa lui favorită, îl lăsa să se joace în odăile ei şi îi dădea dulciuri; îşi aducea aminte cum s-a dus să vadă nava lui Nelson, Victory, la Portsmouth, îmbarcat pe nava cu aburi a reginei, şi că pe drum a văzut vasele de război britanice aproape de Spithead. Mai târziu a afirmat că Osborne a fost „scena primelor mele amintiri”³⁸. În familie se povestea că la prima vizită a lui Willy, în iunie 1861, pe când avea 2 ani şi jumătate, Albert îl înfăşase într-un prosop şi îl săltase pe genunchi.

Prinţul-consort a murit şase luni mai târziu, dar legătura a rămas importantă pentru Willy şi bunica lui. La o lună după moartea soţului ei, ea a scris: „Albert l-a iubit nespus pe copilul acesta, se simţea îngrijorat pentru el, era foarte sigur că va fi deştept – asta doar sporeşte dragostea mea… pentru scumpul copil… Ştii că este preferatul meu”³⁹. Şi faptul că Willy urma să fie regele celui mai puternic stat din Germania îi atrăgea atenţia. Regina nu se prea dăduse niciodată în vânt după copiii mici („Nu îmi displac copiii, deşi cred că aceia foarte mici sunt destul de dezgustători”, scria ea), iar la vremea când nepoţii ei au început să apară câte trei pe an, a recunoscut că aceştia erau „o pricină de stres pentru copiii mei” şi că nu prezentau „mare interes”⁴⁰. Însă Willy era primul ei nepot, iar regina a fost indulgentă cu el aşa cum nu a fost decât cu puţini alţii. El o făcea „raţă”, iar ea l-a declarat „foarte amuzant şi năzdrăvan şi, de fapt, foarte impertinent, deşi este foarte afectuos”⁴¹. La rândul său, Willy era fascinat de regină. „A fost o bunică bună” ⁴², a scris el aprobator. Cei doi aveau o slăbiciune unul pentru celălalt care avea să persiste, în ciuda a tot.

Desigur, lui Vicky îi era imposibil să-şi ferească odraslele de influenţele prusace. Crescând la Berlin şi la Potsdam, care era în mod oportun atât capitala militară, cât şi capitala de recreere a Prusiei, erau înconjuraţi de simbolurile puterii şi ambiţiei militare prusace – locuri de defilare şi regimente care făceau instrucţie – şi locuiau în imensul, dar cam frigurosul Neues Palais, construit de Friedrich cel Mare ca o afirmare agresivă a puterii prusace (după ce l-a construit, a decis că era o fudulie arhitecturală şi a refuzat să locuiască în el). Un palat cu sute de încăperi uriaşe, pline de ecouri, avea în faţă un loc de defilare. Când Willy a împlinit 10 ani, bunicul său, acum regele Wilhelm al Prusiei, a început să manifeste interes faţă de băiat, cerându-i lui Willy să ia parte la evenimentele militare şi invitându-l la cină în apartamentele sale ostentativ de austere, unde dormea în fostul lui pat de campanie din armată, mânca la o masă pliantă şi însemna nivelul vinului pe sticlă pentru a se asigura că nu-l fură servitorii. Regele, care putea să fie extrem de fermecător când avea chef*5, vorbea despre campaniile sale napoleoniene şi nepotul asculta, captivat. Criticile şi aşteptările de acasă făceau ca lumea bunicului său să fie foarte atrăgătoare pentru Willy. Regele avea o părere foarte diferită despre obligaţiile celor din familia regală: era absorbit de armată şi de a fi prusac într-o manieră necomplicată, iar din punctul lui de vedere, cineva de viţă regală nu avea nevoie de o educaţie aleasă pentru a-şi dovedi meritul – era deja plin de merite.

Pentru nepot, bunicul era un erou: obţinuse o serie de succese militare uimitoare – cu un pic de ajutor din partea lui Bismarck – în anii 1860, primul deceniu din viaţa lui Willy. Până în 1871, prin campanii agresive şi manevre politice, Bismarck sporise spectaculos teritoriul şi influenţa Prusiei. În 1864, Prusia a cucerit Schleswig-Holstein de la Danemarca. În 1866 a smuls Austria de la Germania în timpul Războiului Austro-Prusac, a anexat mai multe state germane şi l-a transformat pe Fritz, tatăl lui Willy, într-un adevărat erou militar, în bătălia de la Königgrätz. În 1870, în urma Războiului Franco-Prusac, Franţa a ieşit învinsă şi Prusia s-a ales cu provincia Alsacia-Lorena. O altă urmare a acestui război a fost unificarea Germaniei sub conducerea Prusiei, în anul 1871, devenind un inamic tradiţional al Franţei. Tensiunea dintre cele două ţări avea să fie un fapt dominant al istoriei europene în următorii 80 de ani; pentru moment, prusacii erau însă clar triumfători. Cu nouă zile înainte ca Willy să împlinească 12 ani, bunicul său a fost încoronat kaizer al unei Germanii unite în Sala Oglinzilor de la Versailles, într-un spectacol terifiant pus în scenă de Bismarck. Fireşte, Willy a urmărit cu aviditate campania şi urmările acesteia. Spre eterna lui mândrie, i s-a dat voie să călărească în spatele bunicului său la intrarea sa triumfală pe Poarta Brandenburg⁴³. Nu a fost deloc surprinzător că, în ciuda eforturilor ei, Vicky a descoperit la fiul ei „o anumită receptivitate la viziunea mărginită şi grosolană a militarilor”. Îşi făcea griji că socrul ei şi cei de la curte încurajau la Willy o „mândrie greşită, în ideea că era patriotică”⁴⁴. O îngrijora admiraţia fiului ei pentru Bismarck. În faţa familiei ei engleze, apăra însă înfocat campaniile militare prusace. Aşa cum observa fratele ei Edward, în Germania nu exista nimeni mai englez ca ea, iar în Anglia nimeni mai german ca ea.

Vicky era hotărâtă ca fiul ei să nu ajungă stereotipul ofiţerului prusac. Urmând exemplul tatălui ei, voia ca el să fie un nou tip de prinţ: educat, conştient de sine, cineva care să înfrângă forţele republicanismului. I-a găsit un grup de tovarăşi de joacă ce nu proveneau exclusiv din aristocraţia prusacă – copii de ambasadori şi de oameni de afaceri. La 7 ani, când în mod tradiţional prinţii europeni nu mai locuiau în camera copiilor, Willy i-a fost încredinţat lui Georg Hinzpeter, un liberal calvinist foarte serios, care intenţiona să aplice ideile cele mai moderne din educaţie şi să le arate lui Willy şi fratelui său Heinrich unele dintre realităţile vieţii moderne, astfel încât ei să nu „crească fără a cunoaşte lipsurile şi interesele păturilor de jos”⁴⁵. S-a pus în discuţie să fie dat la o şcoală adevărată. Este greu de exagerat cât de extraordinar de diferită era această educaţie faţă de educaţia obişnuită a copiilor de neam regesc: majoritatea prinţilor europeni erau încredinţaţi unui guvernant militar căruia i se subordonau profesorii civili; majoritatea erau complet izolaţi de lume. În multe privinţe era un plan minunat, însă combinaţia dintre aşteptările lui Vicky, faptul că îl alesese pe Hinzpeter şi personalitatea în curs de formare a lui Willy avea să fie dăunătoare. Poate că şi diferenţa dintre aşteptările mamei şi ale profesorului şi faptul că restul lumii – servitorii, curtea prusacă legendar de respectuoasă – îl trata ca pe un mic zeu erau de natură să-i creeze confuzie şi nu îl ajutau deloc. Wilhelm avea să afirme mai târziu că de la vârsta de 7 ani fusese silit la un regim de „permanentă renunţare”⁴⁶. De fapt, primii câţiva ani au fost destul de lejeri: multe călătorii, muzică şi desen, precum şi excursii ieşite din comun, la fabrici şi în casele clasei muncitoare. Mai târziu lui Wilhelm îi plăcea să se laude că, deoarece a văzut „poezia aspră” a vieţii clasei muncitoare, „am învăţat astfel să-l înţeleg pe muncitorul german şi să simt cea mai caldă simpatie pentru cei ca el”⁴⁷.

Însă, când Willy a împlinit 11 ani, totul a început să meargă prost. Criticile lui Vicky au devenit mai aspre. „E foarte arogant, extrem de infatuat şi foarte fermecat de el însuşi, se supără la cel mai mic comentariu, face pe victima, iar adesea răspunde obraznic; mai mult, este incredibil de leneş şi de neglijent… În schimb, este mai vioi şi mai plin de viaţă decât toţi tovarăşii lui de joacă, mai afectuos şi mai plăcut decât ei”, îi scria ea lui Fritz în decembrie 1870, cu o lună înainte ca Willy să împlinească 12 ani. Ea a observat – aşa cum aveau s-o facă şi alţii – că Willy era isteţ şi curios, dar că nu avea răbdare. Hinzpeter era şi el nemulţumit. A declarat că eforturile lui, mai ales încercările sale de a modela „dezvoltarea lăuntrică a minţii şi inimii”, dăduseră greş până atunci. În loc să regândească planul, ei au decis să intensifice presiunile şi disciplina. Regimul a devenit mai strict şi mai aspru. Când Willy avea 14 ani, Hinzpeter descria „adulaţia de sine de rău augur” şi „neplăcuta trăsătură a aroganţei… [care] aţâţă indolenţa cu care natura l-a înzestrat din plin”. Spunea că este leneş şi îngâmfat. „Dovezile de bunăvoinţă clară faţă de cineva sunt însă la fel de rare pe cât sunt de frecvente prilejurile de egoism crud… egoismul său dur… alcătuieşte nucleul lăuntric al fiinţei sale.”⁴⁸ Este imposibil de spus dacă defectele lui Willy erau înnăscute sau erau un răspuns furios de adolescent la standardele imposibil de înalte ale mamei şi profesorului lui, însă aceste trăsături aveau să se manifeste treptat şi la adultul Wilhelm. Chiar şi aşa, unchiul său englez Bertie, văzându-i în 1878 pentru prima oară după mai mulţi ani pe Willy, ajuns la vârsta de 19 ani, şi pe fratele lui, a notat: „Este imposibil să găseşti doi băieţi mai drăguţi decât William şi Henry”⁴⁹.

Indiferent care era adevărul, presiunea pe care au exercitat-o asupra lui Willy Hinzpeter şi mama sa a avut un efect nedorit, iar până şi Vicky a trebuit să admită că era posibil ca Hinzpeter să nu fi fost cea mai bună persoană căreia să i se încredinţeze dezvoltarea unui adolescent sensibil şi dificil. Fiind depresiv, el pare să fi căpătat convingerea că era prins într-o luptă maniheistă pentru a modela caracterul lui Willy, fără a fi capabil să-şi dea seama că tot ce făcea înrăutăţea lucrurile. Aşa cum a scris Wilhelm mai târziu, planul era „să înşface bine sufletul elevului… pentru a-l «sili» să ia forma dorită”. În loc să-şi dea seama că, măcar în parte, aroganţa lui Willy era o încercare de a-şi păstra cât de cât încrederea în sine în faţa permanentei demolări a caracterului său, Hinzpeter credea că lucrul de care avea nevoie elevul său era o doză de „umilire”⁵⁰. În 1874 s-a hotărât ca Willy, acum în vârstă de 15 ani, să fie trimis la un gimnaziu – o şcoală secundară pentru băieţi. La suprafaţă, aceasta era o tentativă modernă fără precedent de a-i oferi băiatului o ocazie să socializeze cu cei de vârsta lui. Iniţiatorii ei aveau motive ascunse: Vicky o considera o modalitate de a-l feri pe Willy de influenţa kaizerului; Hinzpeter, un mod de a zdrobi cât mai mult posibil spiritul băiatului. Fiind cu alţi băieţi, „falsa lui estimare a propriei capacităţi”⁵¹ avea să fie reprimată. În acelaşi timp Hinzpeter făcea un joc manipulator, criticând-o pe Vicky în faţa lui Willy, în timp ce ei şi lui Fritz le spunea că nu îl sprijină îndeajuns. Vicky îşi făcea griji, dar, după ce făcuse un pas atât de mare în necunoscut, se temea să-l concedieze pe cel pus la cârmă.

Ce simţea Willy în legătură cu toate acestea reiese clar din memoriile sale, scrise aproape 50 de ani mai târziu, ce conţin faimoasa lui descriere a felului în care a fost învăţat să călărească – stânjenit, desigur, de faptul că nu putea să folosească decât un singur braţ. Hinzpeter l-a urcat pe un cal şi, în ciuda lacrimilor şi rugăminţilor băiatului, l-a privit cum a căzut de mai multe ori, până când a reuşit să-şi ţină echilibrul. „Când nu se uita nimeni, plângeam”⁵², scria Wilhelm. Se poate să nu se fi întâmplat niciodată de fapt*6, dar e limpede că emoţiile descrise erau foarte reale. „Se aştepta imposibilul din partea elevului pentru a-l sili să ajungă cât mai aproape de perfecţiune. Fireşte, ţelul imposibil nu putea fi niciodată atins; prin urmare, logic, şi laudele care exprimă aprobarea erau excluse.”⁵³ Ar fi putut să fie o descriere a întregii sale copilării. El a început să se retragă într-o realitate alternativă atunci când viaţa reală nu se ridica la înălţimea aşteptărilor – obicei care avea să devină pronunţat în viaţa sa adultă. Şi totuşi, în unele privinţe reuşise în mod spectaculos: până să ajungă la vârsta adolescenţei, era atât de iscusit cu braţul lui nedezvoltat, încât adesea lumea nici nu i-l mai observa. Ştia să călărească şi să tragă cu arma, avea un fizic robust. Nu putea să se îmbrace sau să-şi taie mâncarea fără ajutor, însă o mulţime de oameni de viţă regală din Europa erau aproape ridicol de dependenţi de servitorii lor. O ducesă rusoaică recunoştea că înainte de revoluţie nu ştia să se încheie singură la ghete⁵⁴.

Lui Willy nu i-au plăcut cei doi ani şi jumătate petrecuţi la Lyceum Fridericianum, gimnaziul din micuţul şi pitorescul oraş german Kassel unde, sub supravegherea lui Hinzpeter, a studiat împreună cu fratele său Heinrich – care, considerat de toţi cumsecade, dar cam slab de minte, se afla acolo în principal pentru a-i ţine companie. Profesorul îl muncea mult peste orele de curs, începând de la 5 dimineaţa şi terminând la 8 seara, şase zile pe săptămână, spunându-le în acelaşi timp tuturor, inclusiv lui Willy, că nu credea că acesta era în stare. De fapt, Wilhelm se descurca foarte bine în clasă şi se înţelegea bine cu ceilalţi băieţi, însă era sfătuit să nu se apropie prea mult de aceştia. Hinzpeter insista ca formula de adresare faţă de Willy să fie oficialul Sie, bombănind în acelaşi timp despre „izolarea bietului băiat”⁵⁵. Iar eticheta regală însemna, aşa cum a observat unul dintre profesorii săi, că, de fiecare dată când intra Wilhelm într-o încăpere, toţi erau obligaţi să facă linişte şi să încremenească, apoi să se ţină după el la o distanţă respectuoasă. În ciuda tensiunilor, Wilhelm era totuşi cel mai în largul său şi mai fericit cu familia lui. Ba chiar părea obsedat de mama sa – îi trimitea scrisori înflăcărate în care îşi descria vise în care mâinile ei îl mângâiau şi scria despre „ce vom face în realitate când vom fi singuri în camerele tale, fără martori”⁵⁶. Scrisorile erau clar profund sexuale, dar în acelaşi timp erau şi pledoarii pentru iubire şi sprijin. Vicky, flatată şi confuză, le para cu glume despre faptul că era „biata lui mamă bătrână” şi nu a venit niciodată să-l salveze.

Willy a absolvit gimnaziul din Kassel în 1877, când avea 18 ani – al zecelea din 16 elevi. Scăpând de Hinzpeter şi de şcoală, s-a îndepărtat imediat cât de mult a putut de influenţa mamei sale. Încurajat de bunicul lui, s-a înrolat în Regimentul 1 al Gărzii de Infanterie, cel mai important şi mai aristocratic regiment din Germania, şi s-a mutat de acasă. Corpul ofiţeresc era în egală măsură un club monden şi o bază de instruire: sarcinile erau uşoare şi existau multe distracţii. Willy s-a pomenit înconjurat de tineri de aceeaşi vârstă şi din aceeaşi clasă socială, cu vederi naţionaliste de dreapta şi un puternic sentiment că li se cuvine totul, şi într-o cultură în care, după cum scria un observator din Berlin, „el era idolul recunoscut al militarilor mai tineri şi instrumentul facil al lui Bismarck… şi înconjurat de linguşitori”⁵⁷. I s-a sucit capul. Îi plăcea foarte mult Regimentul 1 Infanterie: acceptarea totală, compania băieţilor, activitatea permanentă, farsele, faptul că se afla în fruntea unei companii şi se simţea grozav – şi mai ales îi plăcea că tovarăşii săi îl respectau şi îl linguşeau. Spunea că Potsdamul era „eldoradoul”⁵⁸ lui. După atâţia ani în care lucrase câte 14 ore pe zi, curând şi-a pierdut orice interes de a se dedica unui lucru prea mult timp, spre dezamăgirea părinţilor săi. La Universitatea din Bonn, unde a petrecut apoi doi ani, a studiat printre altele economie, fizică, chimie, istorie, filosofie şi arta guvernării, dar în principal îşi petrecea timpul la Borussia, cel mai important club al universităţii, unde principalele activităţi erau băuturile, frecventat de fiii marilor duci. Unul dintre profesorii săi de la universitate a comentat: „Ca toţi cei de neam regesc care au fost linguşiţi excesiv în tinereţe, prinţul credea că le ştie pe toate fără să fi învăţat nimic”⁵⁹. Hinzpeter a conchis că întregul lui program de instruire a fost un „eşec total”⁶⁰ – deşi s-a spus adesea că de la el a deprins Willy o anumită „răceală”⁶¹ a felului de a fi. 50 de ani mai târziu Wilhelm încă nu putea să se decidă dacă îi era recunoscător profesorului său sau îl ura.

Deloc surprinzător, Vicky a văzut identificarea lui cu armata ca pe o respingere evidentă, aşa cum şi era de fapt. „Înainte de a intra în regiment”, i-a spus el unui prieten, „trăisem ani înspăimântători de lipsă de apreciere a firii mele, de ridiculizare a ceea ce era cel mai important şi mai sfânt pentru mine: Prusia, armata şi toate îndatoririle pline de satisfacţii pe care le-am întâlnit prima oară în acest corp de ofiţeri şi care mi-au oferit bucurie, fericire şi mulţumire pe pământul ăsta”⁶². În anul următor, în 1878, când a murit de difterie fratele său mai mic Waldemar, familia a fost extrem de supărată că pe Wilhelm părea să nu îl prea intereseze. Peste decenii el a afirmat într-un interviu că Vicky se uita acum la el cu o „amarnică dezamăgire amestecată cu solicitudine maternă”⁶³. Ironia era că, după ce evitase – prin grija mamei lui – anii de instrucţie militară strictă la care se putea aştepta un Hohenzollern, Wilhelm nu avea nimic din deprinderile mentale disciplinate sau din experienţa unui adevărat ofiţer prusac. Sau mai degrabă arăta ca unul şi juca acest rol – cu o uniformă perfectă, cumpătat, dacă nu chiar ascetic în ce priveşte mâncarea şi băutura –, însă nu avea obişnuinţa de a fi sârguincios în efortul său. Aşa cum fusese un student mediocru, era şi un soldat mediocru. Aghiotantul său, Adolf von Bülow, soldatul experimentat desemnat să-l călăuzească în viaţa militară, a recunoscut că după cinci ani în Regimentul 1 Infanterie Wilhelm nu învăţase adevăratele valori ale artei militare⁶⁴.

Încercarea lui Vicky de a contesta stereotipurile educaţiei regale şi ale militarismului prusac avusese ca rezultat un hibrid ciudat. Daisy Cornwallis, încântătoarea aristocrată englezoaică măritată cu un aristocrat german, a scris despre Wilhelm că era „un băiat sensibil, vioi şi vesel, care avea o minte receptivă şi o inteligenţă ageră, dar nu profundă… Credea întotdeauna că le ştie pe toate şi nimeni nu îndrăznea să-i spună că uneori nu avea dreptate. Detesta să i se spună adevărul şi rareori sau poate niciodată nu îi ierta pe cei care stăruiau în a i-l spune”⁶⁵. Aversiunea obsesivă faţă de orice critică avea să devină una dintre trăsăturile cele mai pronunţate ale lui Wilhelm. Cei care voiau să-i intre în graţii descopereau repede că modalitatea de a câştiga influenţă asupra lui era să-l flateze.

Wilhelm avea însă identitate – sau poate o mască. Îi plăcea în mod deosebit aspectul armatei: ceremonialul, instrucţia, pocnetul din călcâie, medaliile şi, cel mai mult, uniformele. După vârsta de 20 de ani aproape că nu a mai purtat niciodată altceva. S-a transformat într-o caricatură a ofiţerului prusac, cu o purtare pompoasă, entuziastă şi cazonă, cu o încredere aparent nelimitată în propriile capacităţi ce nu părea deloc afectată de îndoieli sau critici şi cu o mustaţă nouă, lungă şi răsucită la capete, şi, ca să se asorteze, cu opinii noi – contrare celor ale mamei lui.

În 1881, la vârsta de 22 de ani, Willy s-a căsătorit cu Auguste Viktoria de Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg-Augustenburg, căreia i se spunea Dona, o femeie inofensivă, convenţională şi supusă – opusul lui Vicky –, şi a primit propria reşedinţă: Palatul de Marmură din Potsdam, un loc fermecător de intim, după standardele prusace. Supusă, devotată şi fertilă, Dona avea să se dovedească o fiică ireproşabil de corectă a imperiului german: era şi a rămas plină de admiraţie faţă de soţul ei, fiind de acord cu tot ce spunea el, dând ascultare tuturor cererilor lui (inclusiv să ia pastile de slăbit ca să nu se îngraşe şi să poarte haine create de el) şi oferindu-i sprijin permanent, fără rezerve. Totuşi, ea avea şi unele dintre limitările noii Germanii. Era mărginită şi xenofobă: ura catolicii, ateii, liberalii şi străinii – mai ales pe englezi. La câteva luni după căsătorie nici nu mai vorbea cu Vicky, care, cu flerul ei pentru dezastre, o alesese pe Dona ca mireasă pentru Wilhelm (deşi familia prusacă a considerat că aceasta nu avea o origine îndeajuns de înaltă), în speranţa că poate va aplana neînţelegerile dintre ea şi fiul ei.

În mai puţin de un an, Dona a dat naştere unui moştenitor, „Micul Willy”, urmat de încă cinci fii voinici, cu nume splendide – Eitel Friedrich, Adalbert, Augustus Wilhelm, Oskar şi Joachim –, şi de o fiică, Viktoria. Wilhelm petrecea însă cât mai puţin timp posibil cu soţia lui deoarece i se părea groaznic de plictisitoare şi de provincială. Îi era fidel, mai mult sau mai puţin. În primii ani de căsnicie a avut vreo două amante la Viena şi Strasbourg, care au trebuit să fie plătite de cancelari după ce fusese deosebit de zgârcit când a venit vorba să le recompenseze pentru serviciile oferite. Era vizibil însă că prefera compania bărbaţilor, mai ales a soldaţilor, alegându-şi un anturaj alcătuit din ofiţeri prusaci virulent anglofobi şi petrecând cât mai mult timp posibil la regimentul său.

În dragostea lui Wilhelm pentru armată era mai mult decât politică şi bărbăţie. În postura de kaizer avea să se înconjoare de aghiotanţi tineri, înalţi, chipeşi şi ţepeni, predilecţie care avea să-l facă pe un membru al anturajului său să noteze după 20 de ani că era „nici mai mult, nici mai puţin decât o relaţie religioasă”⁶⁶. În pasiunea pentru militărie a lui Wilhelm exista cu certitudine o latură homoerotică, iar aceasta a fost observată aproape sigur de Bismarck. În 1886 Wilhelm i-a fost prezentat contelui Philipp zu Eulenburg, diplomat şi compozitor amator cu 12 ani mai în vârstă decât el. Eulenburg avea reputaţia de bărbat fermecător, avea un caracter neprotocolar şi era liderul unui mic grup de aristocraţi germani homosexuali, „artişti”, anglofobi şi cu vederi politice reacţionare, numit Cercul de la Liebenberg, după moşia unde se întâlneau. Îşi scriau la nesfârşit despre cât de groaznică era viaţa modernă şi cum îi silea să-şi ascundă Eigenart, „sinele adevărat”. Bismarck, căruia Eulenburg i-a dat raportul după întâlnire, pare să fi crezut că Eulenburg, care era rigid de conservator, ar fi avut o influenţă utilă asupra lui Wilhelm. În 1888 fiul său Herbert von Bismarck scria: „Ştiu de multă vreme că Maiestatea Sa îl iubeşte pe Phili Eulenburg mai mult decât pe orice altă persoană în viaţă”⁶⁷.

Eulenburg s-a îndrăgostit total de Wilhelm sau cel puţin de o versiune idealizată a acestuia, iar Wilhelm a răspuns afecţiunii şi admiraţiei sale evidente. Dona pare să fi oscilat între a-l considera pe Eulenburg un prieten de familie şi a fi extrem de geloasă. Relaţia s-a desfăşurat prin intermediul scrisorilor şi al unei serii de petreceri şi excursii în fiecare an, când Eulenburg şi prietenii lui râdeau aprobator la tot ce spunea Wilhelm. De asemenea, se pare că au fost extraordinar de atenţi să nu îşi declare niciodată explicit homosexualitatea în preajma lui Wilhelm (pe care în particular îl numeau, cu devotament, der Liebchen⁶⁸, „scumpul”), deşi subînţelesurile, evident, nu erau tocmai profunde. În 20 de ani Wilhelm nu şi-a permis niciodată să recunoască direct homosexualitatea lui Eulenburg.

Din 1882 au început să circule la curtea de la Berlin zvonuri că Wilhelm profita de orice ocazie pentru a-şi exprima aversiunea faţă de tot ce era englezesc, mai ales faţă de mama sa, şi că avea vederi politice antidemocratice. În 1883, Rudolf, moştenitorul Imperiului Austro-Ungar, relata: „Prinţul Wilhelm este, în ciuda tinereţii sale, un iuncher şi un reacţionar înveterat. Nu vorbeşte niciodată despre parlament decât ca despre «cocina aia» sau despre deputaţii din opoziţie altfel decât despre nişte «câini care trebuie mânaţi cu biciul»”⁶⁹. Unul dintre noii prieteni ai lui Wilhelm, ultraconservatorul general Waldersee, scria: „Prinţul are multe prejudecăţi contra Angliei, în mare măsură aceasta este o reacţie cât se poate de firească la eforturile mamei sale de a face din copii nişte anglomani”⁷⁰. În februarie 1883 s-a fotografiat în costum scoţian şi trimisese poze unui grup select de admiratori, cu fraza „Aştept momentul potrivit”, scrisă – sinistru sau hilar, în funcţie de perspectivă – în partea de jos. Fritz Holstein, decanul bârfelor din Berlin, figură importantă la Ministerul de Externe german, observa că se spunea despre prinţ că era „îndărătnic, fără urmă de tandreţe; militar pasionat, antidemocrat şi antienglez. Împărtăşea vederile kaizerului în toate privinţele şi avea o imensă admiraţie pentru cancelar”⁷¹. Bismarck, care încă îi considera pe Vicky şi pe Fritz o potenţială ameninţare, a exploatat bucuros divergenţele tot mai accentuate dintre Wilhelm şi părinţii săi. I-a oferit prinţului poziţii în comisii guvernamentale şi i-a găsit un post la Ministerul de Externe – toate lucrurile care îi fuseseră refuzate lui Fritz. Herbert, fiul său, cea mai apropiată persoană de încredere în plan politic, i-a intrat în graţii lui Wilhelm. „Willy şi Henry sunt foarte devotaţi politicii lui Bismarck şi o consideră sublimă. Aşa că am rămas singuri şi trişti”⁷², îi scria Vicky mamei ei.

Bismarck a făcut o mutare deosebit de flatantă trimiţându-l pe Wilhelm în Rusia în 1884, ca să participe, ca reprezentant al kaizerului, la a şaisprezecea aniversare şi majoratul ţareviciului Nikolai, vărul lui de-al doilea*7. Diplomaţia era privită ca forma cea mai înaltă de guvernare, rezervată monarhilor şi aristocraţilor. Willy i-a dus ţarului Aleksandr al III-lea o scrisoare personală din partea lui Bismarck, prin care propunea reînnoirea vechiului tratat al Triplei Alianţe dintre Germania, Austro-Ungaria şi Rusia, Dreikaiserbund în germană, împotriva forţelor în creştere ale democraţiei liberale şi anarhiei. Vizita a avut un succes uluitor⁷³. Lui Aleksandr, a cărui suspiciune faţă de străini era legendară, i-au plăcut purtarea directă şi francheţea lui Willy, care avea atunci 25 de ani. Prinţul putea să fie foarte fermecător. Avea o vivacitate şi o energie care treceau peste eticheta şi formalismul ce îi închistau pe majoritatea celor de neam regesc şi care îl făceau impresionant şi surprinzător la prima întâlnire. La rândul său, Willy a cedat cultului eroilor – Aleksandr, uriaş şi bărbos, i s-a părut întruchiparea puterii monarhice. Miniştrii de Externe ai ambelor ţări au comentat entuziasmaţi despre „chimia” dintre cei doi; ţarul a fost de acord să se gândească la Dreikaiserbund, deşi în fapt nu a ieşit nimic din această propunere deoarece Austro-Ungaria şi Rusia aveau prea multe rivalităţi nerezolvate pentru a fi în stare să conlucreze. Wilhelm s-a întors în Germania acoperit de glorie, cu o părere foarte bună despre talentele sale diplomatice şi cu un gust nou pentru pompa, spectacolul şi zarva vizitelor de stat – îi plăcuse foarte mult să fie întâmpinat la gară de întregul efectiv al marilor duci în uniformă. Şi mai periculos, îşi formase o idee complet nerealistă despre ceea ce puteau realiza.

Când s-a întors la Berlin, Willy a decis să-şi extindă succesul diplomatic iniţiind o corespondenţă cu ţarul. Nu a spus nimănui, nici măcar celor doi Bismarck. În prima lui scrisoare, în care se descria drept un „soldat aspru, deloc versat în arta diplomaţiei”, a promis să se dedice apărării Rusiei împotriva comploturilor englezilor, adăugând: „Pot să vă solicit o favoare? Să nu aveţi încredere în Unchiul englez”, referindu-se la unchiul său Bertie, viitorul Edward al VII-lea şi cumnatul lui Aleksandr. În scrisorile pe care le-a trimis în anul următor, Wilhelm a descris o serie de conspiraţii ale englezilor împotriva Rusiei în Balcani, toate conduse de unchiul Bertie, „din cauza firii lui ipocrite şi intrigante”. Îşi critica în mod repetat părinţii, care erau „controlaţi de regina Angliei”. În 1885, când războiul dintre Rusia şi Marea Britanie părea inevitabil, Wilhelm i-a trimis ţarului o serie de note pe care le întocmise despre desfăşurarea trupelor engleze la frontiera din nordul Indiei – informaţii pe care le aflase de la ataşatul militar britanic la Berlin, cu care se împrietenise linguşindu-l⁷⁴. Wilhelm încă îl admira pe ţar, însă considera, de asemenea, că ar fi util pentru Germania dacă cele două mari rivale ale sale săreau una la gâtul celeilalte, iar scopul scrisorilor, i-a mărturisit într-un final lui Bismarck, era să provoace un război între Rusia şi Marea Britanie: „Ar fi mare păcat dacă n-ar fi război”⁷⁵. În realitate războiul a fost evitat, după cum i-a spus ţarul lui Wilhelm două săptămâni mai târziu într-o scrisoare în care îi mulţumea pentru informaţii, „pe cât de interesante, pe atât de folositoare”, şi pentru „viul interes” manifestat faţă de problemele Rusiei, adăugând că el crede că „legăturile tradiţionale care uneau cele două ţări ale lor [Germania şi Rusia] vor fi mereu cea mai bună garanţie a succesului şi prosperităţii lor”⁷⁶. O fi fost o aluzie că Aleksandr credea că prinţul exagera un pic, că vechea relaţie sinceră era mai bună? Chiar şi aşa, asta nu a influenţat cu nimic preferinţa lui Wilhelm de a se folosi de corespondenţa personală atât pentru a intra în graţiile altor monarhi, cât şi pentru a-i manipula şi nici convingerea lui că avea un talent deosebit la asta.

Însă data următoare când Wilhelm l-a văzut pe ţar, în septembrie 1886, la manevrele militare ruseşti, Aleksandr a fost o idee mai rece decât înainte, iar admiraţia măgulitoare a lui Willy faţă de el părea un pic forţată, ba chiar servilă, după cum observa unul dintre miniştrii ţarului⁷⁷. În cursul audienţei lor private Wilhelm i-a spus ţarului de mai multe ori că Rusia avea un „drept” asupra Constantinopolului şi strâmtorilor şi practic l-a îndemnat să invadeze Turcia – o zonă fierbinte unde Rusia şi Marea Britanie erau în conflict. Ţarul i-a spus, poate un pic cam tăios, că, dacă Rusia ar vrea Constantinopolul, nu ar avea nevoie de permisiunea Germaniei pentru a-l cuceri⁷⁸. Poate că încercările stângace ale lui Wilhelm de a-l împinge la acţiuni militare începuseră să stârnească bănuielile lui Aleksandr.

În Germania ruptura tot mai înverşunată din cadrul familiei ajunsese pe scena publică. În 1884 Vicky se hotărâse să-şi mărite una dintre fiicele mai mici, pe Moretta, cu Sandro de Battenberg, un personaj minor din familia regală germană care fusese recent instalat ca rege al Bulgariei de guvernul rus. Sandro muşcase imediat mâna care îl pusese acolo şi se plasase în fruntea mişcării bulgare de independenţă, iar acum ruşii îl urau şi considerau că orice sprijin acordat acestuia era o tentativă deliberată de subminare a lor în Balcani, despre care considerau că se află în zona lor de influenţă. Kaizerul şi Bismarck s-au opus căsătoriei, susţinând că ar periclita relaţiile Germaniei cu Rusia. În Anglia, regina Victoria o susţinea cu entuziasm – doi fraţi ai lui Sandro se căsătoriseră cu o fiică şi, respectiv, cu o nepoată a ei, iar ea detesta Rusia. Public, Vicky refuza să recunoască aspectele politice ale căsătoriei; în particular, ea avea idei grandioase despre scoaterea Balcanilor de sub influenţa Rusiei. Wilhelm s-a situat de partea lui Bismarck. Şi-a băgat în cap ideea că mama şi bunica lui urzeau o conspiraţie pentru ca englezii să câştige influenţă în Balcani; a insistat că Sandro nu avea o origine destul de bună pentru a se căsători cu o fată de neam regesc – stră-străbunicul lui fusese valet. Era, în mod cert, gelos pe faptul că în public mama lui se declara încântată de chipeşul Sandro.

Acest lucru a înfuriat-o pe bunica lui englezoaică. „Băiatul ăla prostuţ, neascultător şi – trebuie să adaug – nesimţitor… Mi-ar plăcea să primească o «chelfăneală» zdravănă, cum zic scoţienii”⁷⁹, scria furioasă regina Victoria în 1885. Era supărată şi pentru că Wilhelm încălcase cu atâta seninătate limita dintre public şi privat. Regina credea în aura de mister a regalităţii, de 50 de ani îşi ţinea supuşii la distanţă. Aceştia ştiau foarte puţine despre ea şi aşa îi şi plăcea. Însă Wilhelm adusese în văzul lumii o vrajbă din sânul familiei. Aşa ceva nu se făcea. Nici măcar Bertie, ale cărui metehne erau pomenite periodic – deşi indirect – în presă, nu discuta şi nu recunoştea niciodată în public aspecte legate de comportamentul său. Chestiunea s-a tărăgănat timp de patru ani înainte ca Vicky să renunţe în cele din urmă. (În final, Sandro, care fusese detronat, s-a însurat cu o actriţă; Moretta s-a căsătorit până la urmă cu Adolf de Schaumburg-Lippe.) Între timp, insistenţa lui Vicky de a impune realizarea căsătoriei în ciuda unei asemenea împotriviri părea uşor instabilă, la fel ca şi opoziţia lui Wilhelm – el spunea că îl va „omorî în bătaie pe Battenberg”⁸⁰ dacă acesta se va căsători cu sora lui. În 1887, chiar înainte de Jubileul de Aur al mamei ei, Vicky îi scria: „Visul vieţii mele a fost să am un fiu care să semene cât de cât cu iubitul nostru tată – un adevărat nepot al lui ca suflet şi ca minte, un nepot al vostru!… Dar trebuie să te fereşti de greşeala de a te supăra pe copiii tăi pentru că nu sunt ceea ce ai dorit şi ai sperat, ceea ce ai vrut tu să fie!”⁸¹. Nu putea suporta totuşi să se dezică total de Wilhelm şi insista să-l considere o unealtă a lui Bismarck. „E o carte de joc aici, în mâinile partidului cancelarului… nu vrea să facă rău…”⁸², îi spunea Vicky mamei ei. Cineva din cercul apropiat de la Berlin spunea altcuiva: „El o urăşte [pe Vicky]. Înverşunarea lui nu cunoaşte limite. Ce-o să se aleagă de toate astea?”⁸³.

Sentimentele lui Wilhelm faţă de Marea Britanie nu păreau mai puţin violente, dar erau contradictorii. A ticluit o invitaţie la Jubileul reginei Victoria din iunie 1887 – insistând să fie el reprezentantul oficial al bunicului său, în locul lui Vicky şi al lui Fritz – „pentru a le dovedi mamei şi tuturor rudelor engleze că nu am nevoie de ele pentru a fi popular în Anglia”⁸⁴. Când bunica lui i-a dat de înţeles că nu ar fi încântată să-l vadă, el s-a înfuriat la culme. „Baba asta trebuia să moară de mult… Cât de tare urăsc Anglia!”, i-a spus el lui Eulenburg. „Ei bine, Anglia ar trebui să fie atentă când o să am şi eu un cuvânt de spus…” După Jubileu s-a plâns amarnic că a fost tratat cu o „răceală extraordinară”⁸⁵. Ardoarea lamentărilor sale a provocat stânjeneală atât în cercurile diplomatice britanice, cât şi în cele germane. În noiembrie 1887 neliniştea s-a transformat în îngrijorare când a devenit limpede nu numai că bunicul nonagenar al lui Willy se prăpădea, ci şi că tatăl lui, prinţul moştenitor, diagnosticat cu cancer la gât după multe luni de confuzie şi diagnostice greşite, era şi el pe moarte. Nu avea să mai dureze mult până când prinţul urma să ajungă kaizer.

În loc să unească familia, cumplita lovitură doar a expus lupta oedipiană şi mai mult în atenţia publicului. Wilhelm şi-a acuzat mai mult sau mai puţin mama că a complotat să-l omoare pe tatăl său tergiversând diagnosticarea cancerului şi convingându-l să nu facă operaţia potenţial salvatoare – dar foarte periculoasă – pentru îndepărtarea acestuia. A manifestat o scandaloasă grabă de a ajunge el însuşi pe tron, aranjând ca unii aliaţi apropiaţi să sugereze în public ca tatăl său să renunţe la dreptul lui pentru ca el să îi poată succeda direct bunicului său. Se spunea despre Fritz că era „foarte îndurerat că fiul său abia îi aştepta sfârşitul”⁸⁶. Vicky, în fază de negare şi exasperant de optimistă, îi îndepărta pe potenţialii simpatizanţi, iar Bismarck se folosea de ziarele lui pentru a o prezenta în cea mai proastă lumină posibil.

La scurt timp după diagnosticarea lui Fritz, premierul britanic, lordul Salisbury, alarmat de relatările despre anglofobia lui Wilhelm şi admiraţia acestuia pentru Rusia, a transmis Ministerului de Externe german că se temea că toanele prinţului ar putea dicta politica externă a Germaniei. Bismarck i-a scris personal pentru a-l asigura de contrariu. Ceea ce nu şi-a dat seama Salisbury era că Wilhelm era acum la fel de ostil faţă de Rusia ca şi faţă de Anglia şi că de relaţia sa specială cu Aleksandr se alesese praful. În toamna anului 1887 avusese loc cea mai uimitoare schimbare de situaţie între Rusia şi Germania – şi în mintea lui Wilhelm. În iarnă cele două ţări erau sub spectrul războiului. Ruşii ameninţau să invadeze Bulgaria rebelă, act care ar fi atras inevitabil în conflict Austro-Ungaria, rivala Rusiei în Balcani şi aliata Germaniei. Circumstanţele nu erau cu mult diferite de cele care aveau să ducă la izbucnirea Primului Război Mondial, 30 de ani mai târziu.

În ciuda anilor de relaţii prietenoase, ruşii căpătaseră convingerea că Germania complota cu Bulgaria şi Austro-Ungaria. Această convingere era inconştient o recunoaştere a faptului că Germania era acum o rivală a Rusiei, că nu mai era o aliată mai tânără. Deşi nu exista un motiv întemeiat – aşa cum observa ambasadorul german la Sankt-Petersburg, nu exista nici „cel mai mic motiv posibil”⁸⁷ pentru război –, Germania, mai ales Prusia, a cedat temerilor privind un potenţial război. Bătrânul împărat fiind pe moarte şi fiul acestuia suferind de o boală letală, ţara se simţea vulnerabilă, iar agresivitatea Rusiei reînvia vechile temeri legate de vulnerabilitatea geografică a ţării. În presă apăreau articole isteric antiruseşti. Membri ai armatei au început să vorbească despre nevoia unui atac preventiv împotriva Rusiei. Wilhelm era de acord cu ei, convins de ambiţiosul general Alfred von Waldersee, noul său viitor mentor, care era obsedat de iniţierea unui „război preventiv” împotriva Rusiei. Bismarck nu voia război – deşi era la fel de răspunzător de isteria din Germania, după ce, urmărindu-şi propriile interese politice, aţâţa de decenii întregi temerile cu privire la o invazie străină. Pentru a îngreuna o acţiune a ruşilor, el a închis bursa germană pentru investiţiile ruseşti (deşi în aşa fel, încât să nu pară că iniţiativa a venit de la el). A fost un dezastru pentru guvernul rus, care se baza pe pieţele germane pentru împrumuturi masive, şi l-a adus pe ţar, împreună cu fiul său Nikolai, într-o vizită urgentă la Berlin la mijlocul lui noiembrie 1887. Bismarck a spus că el nu poate să redeschidă pieţele germane, dar vizita a mai calmat spiritele. Cancelarul a criticat dur Reichstagul, a vorbit aspru, dar prevenitor cu ruşii şi panica s-a mai potolit. Wilhelm nu a reuşit însă să obţină audienţa privată cu ţarul pe care o sperase şi a stat două ore pe un peron, în ţinută militară de gală, ca să-l aştepte. Răceala lui Aleksandr l-a iritat. „Maiestatea Sa nu mi-a spus o vorbă despre politică, prin urmare am rămas şi eu tăcut”, i-a raportat el cu ţâfnă lui Bismarck.

În câteva săptămâni, în Sankt-Petersburg umbla vorba că prinţul Wilhelm voia „război cu Rusia şi că era în general foarte antirus”. Bismarck observa cu lehamite că, „în Anglia, [era] tocmai pe dos!”⁸⁸.

*1 Tu eşti (n.tr.).

*2 El a fost (n.tr.).

*3 „Este foarte greu de transmis cititorilor englezi condiţiile medievale în care trăiau oamenii de condiţia noastră în Germania”, avea să scrie despre traiul în Germania nepoata lui Vicky, Marie Louise, 20 de ani mai târziu.

*4 Nu pare să existe un consens cu privire la cine anume a fost victima, Leopold sau Arthur.

*5 Prinţesa Marie Louise, verişoara englezoaică a lui Wilhelm, a fost una dintre numeroasele femei fermecate de bunicul lui german, deşi a fost uimită de încercările lui de a-şi ascunde chelia pieptănându-şi tot părul de pe creştet spre urechea stângă şi prinzându-l cu o cordică veche şi murdară.

*6 John Röhl, meticulosul biograf al lui Wilhelm, a arătat că acesta ştia să călărească cu mulţi ani înainte de a-l cunoaşte pe Hinzpeter.

*7 Wilhelm şi ţareviciul erau veri de gradul al treilea prin stră-străbunicul lor comun, ţarul Pavel cel Nebun. Charlotte, strămătuşa lui Wilhelm, sora bunicului său kaizerul, se căsătorise cu ţarul Nikolai I, stră-străbunicul lui Nikolai, ei fiind astfel şi veri de gradul al doilea.

Note

Titlurile celor mai multe cărţi din care s-a citat în text au fost abreviate în note. Acolo unde nu se citează titlul complet, acesta poate fi găsit în bibliografie. Se folosesc următoarele abrevieri:

Persoane

V – Vicky, împărăteasa Friedrich a Germaniei

RV – Regina Victoria

W – Wilhelm, kaizerul Germaniei

G – George al V-lea

N – Nikolai, ţarul Rusiei

A – Alix, Aleksandra a Rusiei

E – Edward al VII-lea

Cărţi

GP + numărul volumului (de exemplu, GP, 24) – Johannes Lepsius, Albrecht Mendelssohn Bartholdy, Friedrich Thimme (eds.), Die Grosse politik der Europäischen Kabinette, 1871-1914: Sammlungen der Diplomatischen Akten des Auswartigen Amtes, 40 vol., 1922-1927 (documente diplomatice germane)

LQV + numărul seriei şi volumului (de exemplu, LQV, 3.3) – Letters of Queen Victoria, diverse ediţii (vezi bibliografia)

DDF + numărul seriei şi volumului (de exemplu, DDF, 2.9) – Documents Diplomatiques Français, 3 serii (1871-1901, 16 vol.; 1901-1911, 14 vol.; 1911-1914, 11 vol.). Paris, Imprimerie Nationale, 1929-1959 (documente diplomatice franceze privind Primul Război Mondial)

Capitolul 1

Wilhelm: un experiment de perfecţiune (1859)

1. Röhl, Young William, pp. 8-10.

2. Cecil, Wilhelm, 1, p. 13.

3. 25 sept. 1860, RA VIC/MAIN/QVJ.

4. RV către Augusta a Prusiei, 30 ian. 1959, Bolitho, p. 104.

5. Pakula, An Uncommon, pp. 72-73.

6. A. Ponsonby, p. 10.

7. Notă, prinţesa Mary Louise, p. 56.

8. Walpurga, Lady Paget, p. 61.

9. Pakula, An Uncommon, p. 103.

10. V către RV, 23 iulie 1863, Fulford, Dearest Mama, p. 241.

11. V către RV, 19 iulie 1862, ibid., p. 96.

12. E.F. Benson, p. 18.

13. Pentru mai multe cu privire la acest subiect controversat, vezi J. Röhl, M. Warren şi D. Hunt, Purple Secret: Genes, „Madness” and the Royal Houses of Europe, Bantam, Londra, 1998.

14. V către RV, 14 mai 1859, RA MAIN/Z/7/130.

15. St Aubyn, Edward VII, p. 22.

16. V către RV, 19 aug. 1868, Fulford, Your Dear Letter, p. 206.

17. V către RV, 7 aug. 1872, Fulford, Darling Child, p. 57.

18. V către RV, 23 mai 1874, ibid., p. 139.

19. Cecil, Wilhelm, 1, p. 13.

20. V către RV, 16 iulie 1859, RA VIC/MAIN/Z/2/28.

21. V către RV, 23 ian. 1861, RA VIC/MAIN/Z/10/47.

22. V către RV, 28 aprilie 1863, RA VIC/MAIN/Z/15/15.

23. Röhl, Young Wilhelm, p. 43.

24. MacDonogh, p. 23.

25. V către RV, 8 dec. 1861, RA VIC/MAIN/Z/12/44.

26. V către RV, 10 dec. 1866, Fulford, Your Dear Letter, p. 112.

27. Röhl, Young Wilhelm, p. 77.

28. V către RV, 18 august 1860, RA VIC/MAIN/Z/3/35.

29. Louisa, contesă de Antrim, p. 12.

30. Balfour, The Kaiser, p. 75.

31. Poultenay Bigelow în MacDonogh, p. 34.

32. V către RV, 27 ian. 1865, Fulford, Your Dear Letter, p. 16.

33. W către RV, 20 mai 1869, RA VIC/MAIN/Z/78/3.

34. V către RV, 16 ian. 1869, Fulford, Your Dear Letter, p. 218.

35. V către RV, 25 mai 1861, RA VIC/MAIN/Z/11/15.

36. V către RV, 6 iulie 1864, RA VIC/MAIN/Z/16/60.

37. Röhl, Young Wilhelm, p. 267.

38. Wilhelm II, My Early Life, p. 66, 2.

39. RV către V, 27 ian. 1862, Fulford, Dear Mama, p. 45.

40. RV către V, 8 mai 1872, Fulford, Darling Child, p. 40.

41. RA jurnal, 28 feb. 1863.

42. Wilhelm II, Aus Meinem Leben, p. 72.

43. Wilhelm II, My Early Life, p. 46.

44. Feb. 1871, Röhl, Young Wilhelm, p. 178.

45. V către RV, 30 ian. 1871, Fulford, Darling Child, p. 316.

46. Vezi Röhl, Young Wilhelm, p. 170.

47. Wilhelm II, My Early Life, p. 20.

48. V către Fritz, 22 dec. 1870, Röhl, Young Wilhelm, pp. 171-173, 199-200.

49. F. Ponsonby, Empress Frederick, p. 168.

50. Kohut, Wilhelm II, p .41.

51. Röhl, Young Wilhelm, p. 199.

52. Wilhelm II, Aus Meinem Leben, p. 30.

53. Wilhelm II, My Early Life, p. 18.

54. Vezi Marie, Grand Duchess, Things, p. 5.

55. Röhl, Young Wilhelm, p. 195.

56. Pakula, An Uncommon, p. 363.

57. Anonymous, Recollections, p. 79.

58. Röhl, Young Wilhelm, p. 367.

59. Balfour, p. 80.

60. Röhl, Young Wilhelm, p. 227.

61. Cecil, Wilhelm, 1, p. 35.

62. Cecil, în Röhl şi Sombart (eds.), p. 98.

63. Viereck, p. 38.

64. Cecil, Wilhelm, 1, p. 60.

65. Pless, p. 93.

66. Röhl, The Kaiser, p. 83.

67. Röhl şi Bellaigue, p. 188.

68. Hull, p. 199.

69. Röhl, în Sombart şi Röhl (eds.), p. 33.

70. Waldersee 1, 26 dec. 1884, p. 247.

71. 6 ian. 1884, Holstein, 2, p. 46.

72. V către RV, 18 ian. 1882, RA VIC/MAIN/Z/36/5.

73. Pentru relatarea făcută de Wilhelm, vezi Wilhelm II, My Early Life, pp. 245-247, 322.

74. W către ţarul Aleksandr al III-lea, 13 martie 1885, Lee, 1, pp. 485-486; vezi şi Röhl, Young Wilhelm, p. 441 (pentru originalul în franceză al acestor scrisori, citate atât în Sir S. Lee, cât şi în J. Röhl, vezi Polovţova, Krasny Arkhiv, 2, pp. 120-126).

75. 3 mai 1885, Röhl, ibid., p. 446.

76. Ţarul Aleksandr al III-lea către W, 7 [SV]/19 mai 1885, Geheimes Staatsarchiv, HA Rep 53 J Lit R Nr 6.

77. Witte, pp. 401-403.

78. Röhl, Young Wilhelm, p. 582.

79. RV către V, 13 feb. 1885, Fulford, Beloved Mama, p. 183.

80. Röhl, Young Wilhelm, p. 517.

81. 23 aprilie 1887, F. Ponsonby, Letters of, p. 215.

82. V către RV, 26 martie 1887, RA VIC/MAIN/Z/39/13.

83. Radolinsky către Holstein, 4 iulie 1887, Holstein, 3, p. 214.

84. Herbert von Bismarck 1891, citat în Röhl, Young Wilhelm, p. 688.

85. 1 iunie 1887, Eulenburg, 1, p. 225.

86. Radolinsky către Holstein, 10 nov. 1887, Holstein, 3, p. 227.

87. Kennan, p. 366.

88. Röhl, Young Wilhelm, p. 744.