© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7286-8

ISBN PDF: 978-973-46-7287-5

ISBN print: 978-973-46-7155-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Coperta calendarului Academia Caţavencu, 2005

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EUGEN ISTODOR este jurnalist, absolvent al Facultăţii de Litere, Universitatea din Bucureşti. Doctor în sociologie, cu o cercetare despre umor coordonată de profesorul Vintilă Mihăilescu. Între 1990 și 2011 a fost senior editor al publicației Cațavencu, săptămânal incomod, devenită din 1992 Academia Cațavencu, și semnatar al rubricilor de interviu și reportaj. Între 2011 și 2014 a fost reporter la săptămânalul Cațavencii. Colaborează cu Cotidianul (2004-2009) și cu Dilema veche (din 1998). Este fondatorul secțiunii Perspektiva de pe HotNews.ro. Este cadru didactic asociat la Departamentul de Ştiinţe ale Comunicării din Facultatea de Litere. De acelaşi autor la Editura Polirom: Vieţaşii de pe Rahova (2005, 2008), Cartea vieţii mele (2007), Dicționarul ideilor fixe (2009), 101 cărți românești de citit într-o viață (2012).

Capitolul întâi

Avem o satiră. Cum procedăm?

1.1. Umorul – vinovatul de serviciu

Grupul Cațavencilor. Jurnaliști. Umoriști. Și tribul lor. Cititori. Umoriști. Fani. Într-un ritual săptămânal de peste 15 ani. Întâi au trăit viața politică a României prin Cațavencu, numit „incomod”, apoi prin Academia Cațavencu, „săptămânal de moravuri grele”. Împreună sunt parte din nucleul civic al generației Revoluției de la 1989 și al Pieței Universității din 1990. Tribul Cațavencu este subiectul prezentei etnografii. Dar, mai important, este pretextul unui demers de înțelegere adecvată a umorului.

Trăind exclusiv în zona estetică sau a bullying-ului, între genial și mizerabil, între pamflet și justiție, umorul s-a rătăcit el însuși prin interpretări naționaliste și abuzive. Umorul a ajuns vinovatul fără vină. Cazul tragic este Charlie Hebdo, redacție de umor decimată printr-un atentat terorist în 2015.

Avem o noțiune, umorul. Cum procedăm?

Cu umorul nu-i de glumit. Modalitatea cea mai la îndemână de a vorbi despre umor este în ritm de prejudecată: „libertate de expresie”, „nonconformism” în cel mai înalt grad, „distracție”. Umorul va râde „la sfârșit”, ca de obicei, și, urmând această linie de interpretare, nu vom obține altceva decât exaltare. Altfel stau lucrurile dacă urmărim nu umorul în sine (mecanismele sale sunt descrise de domeniul estetic), ci felul în care acesta este preluat și transcris în pagina de ziar. Sigur, cu cât este „mereu pe fază”, surprinde săptămânal momentul social-politic, speculează nevoile comunității, creează catharsisul acesteia, cu atât mai mult are nevoie de libertate de manifestare. Dar, în aceeași măsură, pentru ca acest ritual să reziste în timp, se supune circuitelor jurnalistice de audiență, distribuție și supraviețuire financiară. Firesc, gazeta, cu tot umorul ei, este înlănțuită în „jocurile schimbului”.

Monografia Le Canard Enchaîné (Martin, 2001, 2005), dar și analiza Charlie Hebdo după incidentele din 2015 (Todd, 2016) nu fac diferența între produsul jurnalistic de tip news și cel care-și ia umorul ca amic de drum.

Astfel încât Cațavencu va fi analizat strict în parametrii de funcţionare a ritualului mass-media: capital financiar (Cațavencu – produs comercial, capabil să creeze profit după plăţi de tipar, redacționale, de flux informațional extern, administrativ, noutăți tehnologice), statut social individual și instituţional (presa ca acceptare socială şi necesitate practică, în care autorul şi scrierile lui sunt incluși în ierarhii sociale, în circuitul de percepție și autopercepție de breaslă etc.) și, nu în ultimul rând, feedback al acestei utilităţi sociale (circuitul de audiență stabilit prin sistemele de distribuţie, vânzare şi publicitate). Este parcursul descris de o întreagă bibliografie: Defleur, Ball-Rokeach (1998), Flichy (1999), Briggs, Burke (2005), Rieffel (2008).

Concluzia studiului de față o va constitui gradul de sociabilitate al lui Cațavencu, gradul în care umorul, în general, schimbă cu adevărat individul social și societatea, atinge idealul de levitație, echilibrul social (Carroll, 2014: 41, 58), provoacă starea de interogare a sinelui (Kierkegaard, 2006). Umorul nu este un patrimoniu național și nu este „pur și simplu genial”. Umorul are o libertate limitată. Dar cu atât mai condimentată este reușita acestuia cu cât observă, cucerește și depășește impedimentele de tot felul.

1.2. Alegerea termenului „satiră”

Analizele românești despre umor consacră o confuzie terminologică remarcabilă. Umorul denumește operele de maximă generalitate (Panaitescu, 2003), comicul poate genera o întreagă reconsiderare a operelor care nu sunt clasificate drept „tragice” (M. Popa, 2010). Când este umorul bășcălie, adică o formă de „prost gust”? De ce „râsul” lui Bergson (2013) este perceput doar fiziologic în România?

În fapt, tirania autorilor a creat dezorientarea cititorului într-o sferă publică în care nu există o practică adecvată (în afara produsului numit pamflet) care să consacre un termen sau altul. Sunt termeni mai degrabă volatili, dependenți de practica unuia sau altuia dintre performeri.

DEX-ul ne oferă o gamă largă de astfel de termeni, tot atâția câte epoci și câți performeri și-au definit demersul: „glumă”, „umor”, „anecdotă”, „calambur”, „farsă”, „gafă”, „ghiduşie”, „haz”, „ironie”, „năzbâtie”, „năzdrăvănie”, „nebunie”, „păcăleală”, „poantă”, „poznă”, „prujitură”, „snoavă”, „sotiză”, „spirit”, „ştrengărie”, „pehlivănie” (familiar), „cabazlâc” (învechit), „prujă” (Moldova), „tămășag” (Moldova), „şagă” (Moldova, Bucovina şi Transilvania), „şalmă” (prin Banat şi Transilvania), „poşovaică” (prin Banat), „şoană” (prin Oltenia şi Muntenia), „zgoandă” (prin Oltenia), „şoadă” (prin Transilvania şi Oltenia), „șozie” (Transilvania), „șozenie” (Transilvania, Banat și Oltenia). „Banc”, „snoavă”, „băşcălie”, „râs”, „bufonerie”, „mascaradă”, „comicărie”, „caraghioslâc”, „circ”, „poantă”, „clovnerie”, „giumbuşluc”, „bufonadă” (rar), „paiaţarlâc”, „paiaţărie” (învechit), „giumbuş”, „mascaralâc”, „măscăriciune”, „măscărie” (învechit, în Moldova). „Comedie”, „joc de cuvinte”, „coțcărie”, „escrocherie”. „Festă”, „minciună”, „înşelătorie”, „păcălitură”, „renghi” (popular şi familiar), „şotie”, „năsărâmbă” (regional), „păcală”, „mişculanţă” (Banat şi Transilvania), „şalmă” (prin Banat şi Transilvania), „şăncălănie” (prin Transilvania), „şăncălie” (prin Transilvania şi Muntenia), „bosma” (învechit). „A pruji” (Moldova), „a şugui” (Moldova, Bucovina şi Transilvania), „a şodi” (prin Banat şi Oltenia), „a zgondi” (prin Oltenia), „duh”, „mângâiere”, „mulțumire”, „nostimadă”, „plăcere”, „satisfacție”, „veselie”, „vorbă de duh”, „farmec”, „lipici” (figurat), „piper”, „sare”, „prefăcătorie”, „simulare”, „falsificare”, „contrafacere”, „plăsmuire”, „bazaconie”, „boroboaţă”, „drăcie”, „drăcovenie”, „poznă”, „ştrengărie”, „trăsnaie” (familiar), „parascovenie”, „trăsneală” (Oltenia), „drăcărie” (popular) (https://dexonline.ro). Câte obiceiuri, tot atâtea practici și comunități apar în termenii de mai sus. Nu întotdeauna găsim o justificare teoretică în susținerea jocului social al unuia sau altuia dintre termeni. În acest sens, dat fiind faptul că doar subiectivismul/autocaracterizarea este modalitatea de a impune termenul potrivit în sfera publică românească, vom cita declarațiile membrilor Cațavencu privind propriul demers.

Viorel Moțoc, unul dintre membrii fondatori ai lui Cațavencu, astăzi membru fondator al săptămânalului Cațavencii, precizează: „Noi am practicat satira. Satira are ca referent societatea, umorul trăiește prin el însuși. Umorul nu este contextualizat, când spui «satiric», din punctul meu de vedere, referința este ceea ce te înconjoară. Cațavencu a fost, în acest sens, un referent politic, contextual era revoluționar, și pe urmă a început să se refere și la obiceiurile generale ale românilor” (Istodor, 2016: 322).

Un alt membru fondator Cațavencu, Doru Bușcu (astăzi membru fondator Cațavencii, oscilează între „umorul cult” și „cel de autobază”: „«Umor de autobază» era codul glumelor porno. Când inspirația obosea, apelam la limbajul îngrozitor al căminelor, al armatei, al secțiilor de întreprindere. Sexul murdar aprinde mereu imaginația și face mereu lumea să râdă. Mulți dintre noi erau îndrăgostiți de înjurăturile înțelepte, mulți aveau ticuri de limbaj porcos. Asta numeam noi umor de autobază și îl foloseam ca stimulent pentru umorul «cult», publicabil” (Istodor, 2016: 281).

Vom adopta pentru analiza lui Cațavencu termenul de „satiră”. Este un termen strict dedicat demersului de față. Și, în același timp, consacrat în mediul public. Principiul autocaracterizării și cel al practicii ritualice a comunității în sine, timp de peste 15 ani, sunt considerentele care impun termenul. Un exemplu contrar îl reprezintă termenul „pamflet” în perioada interbelică (impunerea termenului „pamflet” a presupus negociere teoretică a sensului între performeri, multitudine de creatori și produse, circuite paralele de difuzare; vezi Răduță, 2008).

1.3. 1990-2006/2008

Studiul de față analizează Cațavencu și societatea românească între anii 1990 și 2006/2008. Sunt trei motive pentru adoptarea acestui decupaj cronologic:

– 2007 este anul integrării României în Uniunea Europeană;

– Academia Cațavencu a intrat sub rigorile politicii de trust, prin constituirea trustului media Realitatea-Cațavencu (2007);

– 2006-2008 sunt anii de referință ai chestionarelor privind istoria lui Cațavencu și instituția Cațavencu, realizate de autor cu politicieni, apropiați, „amici” și membri ai redacției (aceste interviuri sunt reproduse in extenso în Istodor, 2016).

Cațavencii şi tribul lor este perspectiva subiectivă a unuia dintre Cațavenci, dar și încercarea de „pedepsire” a acestuia. Pentru o înțelegere a propriilor fapte, „a fost supus” lecturării unei bibliografii în domeniul teoretic.

Autorul a fost unul dintre realizatorii săptămânalului Caţavencu timp de peste 20 de ani. Iar de peste cinci ani, îndrumat de profesorul Vintilă Mihăilescu, a pus în ecuaţie propria înţelegere a umorului. Vintilă Mihăilescu l-a considerat „marginalul nativ” (Freilich, 1970, apud Guţu, 2015), „martorul credibil” (Atkinson, 1990, apud Guțu, 2015).

1.3.1. Ce este Cațavencu – săptămânalul.
Descriere tehnică (1990-2006)

În 4/5 februarie 1990, apărea în București Cațavencu, publicație săptămânală. Gazeta era fondată, scrisă și distribuită de studenți. Numele acesteia este inspirat de personajul lui I.L. Caragiale din piesa de teatru O scrisoare pierdută. Cațavencu este un „escroc” (Călinescu, 1941: 181). Are funcții și onorabilitate: avocat, director-proprietar al ziarului Răcnetul Carpaților, prezident-fondator al societății enciclopedice cooperative „Aurora Economică Română”. Dar, în fapt, obținând o scrisoare „de amor”, el folosește șantajul pentru a obține un mandat de deputat: „vreau ceea ce merit în oraşul ăsta de gogomani, unde sunt cel d-întâi… între fruntaşii politici…” (Caragiale, 1959: 155). Putem vorbi despre o dimensiune metonimică a numelui (Cațavencu denumind propria lume), dar, de fapt, numele publicației arată cum inspirația de grup poate pune în dificultate cercetătorul.

Extrasă dintr-o corespondență personală a autorului prezentei cercetări, mărturia lui Maxim Belciug, membru al primei configurări redacționale, astăzi chitarist de muzică clasică, este mai aproape de această supoziție: „Eram atunci, după Revoluție, în perioada aia furioasă. Și discutam cu Papi că nu se poate ca lucrurile să meargă nașpa. Și, uite, ține-o sub rezervă, e posibil s-o fi visat pe asta, cred că am zis: bă, uite, hai să-i punem numele Cazza. Eram porniți rău atunci. Și dădeam numai nume din astea, să rupă. Treceam pe lângă un Loto-Prono și știu că am vrut să-i zicem Loto-Porno. Fantezia asta însă îl includea și pe I.L. Caragiale, noi gândindu-ne poate să și continuăm cumva lucrarea maestrului, într-o formă jurnalistică eventual «minoră», eventual «epigonică». Numele revistei ar putea veni deci dintr-un «fericit» metisaj: pe de-o parte elemente caragialești, pe de alta, gânduri mai «lumești» (vezi cazzo, denumire a organului masculin în italiană), de unde Cațavencu (nume care îl enervează pe Doru Bușcu și pe care și eu, de altfel, în acord cu mai sus numitul, îl găsesc absolut tâmpit, idiot, stupid – poate o picăturică simpatic tocmai de asta?!). De unde i-o fi venit lui I.L.C. însuși «numelăul» ăsta? Amintindu-mi de jurnalistu’-garibaldistu’ Luigi Cazzavillan (fondator și owner la Universul – alt nume bengos de efemeridă –, au avut și alții minți bizare, dacă ne ostoiește treaba asta cu ceva), mă gândesc că legătura «porno» era oricum aberantă, cu excepția situației în care italienii își permit nume de genul «Pulescu»…”.

Cațavencu nu este, prin comportamentul său public, un Cațavencu, dar în același timp a rămas Cațavencu, gazeta care a arătat săptămânal moravurile Cațavencilor din societatea românească de după 1989.

Principala reușită a acestei perioade de început a fost numărul din ziarul Scânteia publicat de Cațavencu. Mitologia vorbește de aproape un milion de exemplare tipărite, opt sute de mii vândute. Cum se putea ca Scânteia, organ al Partidului Comunist, să fie un succes după Revoluția anticomunistă? Oficialii noii ordini politico-sociale de după 1989, în ciuda declarațiilor de dezavuare a comunismului, tolerau în preajma Puterii, din motive electorale, grupări ale nomenclaturii vechiului regim. Astfel, coagularea unui partid, Partidul Socialist al Muncii, ai cărui membri aparțineau fostei nomenclaturi, făcea posibilă și apariția ziarului Scânteia, organul de propagandă editat de Partidul Comunist Român. Scânteia nu a fost însă editată de partidul nou înființat, ci de grupul Cațavencu.

Iar succesul a provenit dintr-o confuzie: nostalgicii sau simpatizanții comuniști credeau că-și regăsesc „respirația” politică, iar ceilalți au fost curioși să vadă cum are cineva curajul să râdă de confuzia politică, de comunism și de comuniști atât de curând după 1989.

Succesul a adus și un diferend între membrii fondatori, soldat cu împărțirea de roluri (unii patroni, ceilalți angajați) și anunțând viitoarea sciziune. Curând va lua ființă Aşezământul Cultural „Academia Cațavencu”, pe 23 august 1991. Pe 21 septembrie 1991 a fost dată publicității decizia de recunoaştere a persoanei juridice. Este momentul apariției primului număr din buletinul Academiei, în fapt continuarea, prin componență și linie editorială, a lui Cațavencu.

„Cheful” de lansare a primului număr din buletinul Academiei a fost și primul Mare Bal. Se întâmpla la Uniunea Scriitorilor, în octombrie 1991. Din acel moment, aproape anual, Academia Cațavencu a sărbătorit, printr-un Mare Bal, atât reușita primei lansări, cât și „armistițiul de o noapte” dintre politică și presă, mijlocit de satiră. Marele Bal a fost un eveniment pe care politicienii îl căutau spre a se expune și a negocia, pe care Academia îl folosea pentru a le satiriza derapajele, iar mass-media pentru a fi măcar o noapte precum Cațavencu: să speculeze diferite gesturi, „șmenuri, șușanele”, pe seama mai-marilor vremii.

Între 1991 și 2006/2008, ziua de luni a rămas consacrată scrierii textelor pentru gazetă. Marțea, după ora 16, Academia Cațavencu se difuza în București, iar a doua zi, miercurea, în orașele mari din România. A fost un ritual publicistic, neîntrerupt de sărbători religioase sau de praznicele trecerii anilor.

Satira a fost mereu în opoziție, mai ales față de Opoziția politică. Academia a vizat mereu publicul tânăr, activ, între 19 și 49 de ani, cu o educație medie și superioară; și, până la propria scindare, din nou, Academia Cațavencu a rămas, ca durată și constanță, în perioada cercetată, singura gazetă de satiră de pe piața românească.

Semnele sale distinctive, rămase identice în toată perioada cercetată, sunt:

– frontispiciul (autor: Octav Mardale);

– sloganul („Cititorii noștri sunt mai inteligenți ca ai lor”, autor: Ioan T. Morar), semnăturile-pseudonim (Ioan T. Morar);

– caricaturile (Octav Mardale, Ion Barbu);

– rubrici consacrate: „Bârfe, șmenuri, șuşanele” (Liviu Mihaiu), „Bula demnitarului” (pagina a doua – ideea lui Mircea Toma), dezvăluiri (pagina a treia – coordonator: Cornel Ivanciuc), interviul (pagina a patra – Eugen Istodor), „Tetelu” (Dragoș Mușat), „Mazeta Sporturilor” (penultima pagină – Viorel Moțoc), „Avem o țară. Cum procedăm” (ultima pagină – colectiv);

– pozele cu „bule” (nucleul principal: Răzvan Cucui, Ioan T. Morar, Viorel Moțoc, Doru Bușcu, Augustin Julea).

În 2010, grupul de presă Realitatea-Cațavencu a intrat în procedură de faliment. Curând, prin sciziune și adjudecare prin licitație, au apărut pe piața media trei publicații print și online: Kamikaze („juniorii”), Cațavencii („seniorii”) și Academia Cațavencu (autori fără vreo legătură de lungă durată cu tradiția Cațavencu).

Structura redacțională

Primul număr Cațavencu, februarie 1990: Ajtony Laura, Bogos Ernö, Doru Buşcu, Marina H. Cristea, Constant M. Damian, Cătălin Dragomir, Diana Ghionea, Teodora Her, Cristian Iscrulescu, Liviu Mihaiu, Nicolae Olah, Gabriela Stanciu.

Numărul 4, 5-12 martie 1990: Doru Buşcu, Viorel Chirea (prezentare grafică și colaj), Răzvan Cucui, Octav Mardale (caricatură), Irina Nacu (secretar de redacție), Nicolae Olah (redactor-șef), Mircea Toma, Traian Călin Uba, Sorin Vulpe.

Numărul 15: Sorin Vulpe, Doru Buşcu, Liviu Mihaiu, Mircea Toma, Irina Nacu, Nicolae Olah (pseudonim al lui Ovidiu Nacu), Viorel Moțoc, Ioan Groşan, Th. Denis Dinulescu, Emil Berdeli, Ioan Viştea, Mihai Antonescu, Felix Anton Rizea, Eugen Istodor, Romulus Anastasescu, Ioan T. Morar, Adrian Bobu (machetare).

Numărul 1 Academia Cațavencu: Mircea Dinescu (director literar), Doru Buşcu (secretar general de redacție), Dăncuță D. Dobrin, Alexandru Hâncu, Eugen Istodor, Mădălin Matica, Liviu Mihaiu (redactor-șef adjunct politic), Ioan T. Morar, Viorel Moțoc, Felix Anton Rizea (şef secție eveniment), Mircea Toma (redactor-șef adjunct social), Sorin Vulpe (redactor-șef). Și cititorii noştri, care sunt la fel de inteligenți ca și noi.

După 1993/1994 se vor alătura redacției: Florin Iaru, Dan Stanciu, Ștefan Agopian, Tudor Octavian, Ion Barbu, Iulian Tănase.

După 1995/1996, în redacție vor face glume: Marius Borțea, Alexandru Căutiş, Gabriel Drogeanu, Roxana Jipa, Stelian Nistor, Alexandru Duțu, Beniamin Goace, Alin Ionescu, Cătălin Matei, Dragoș Muşat, Bogdan Petry, Electroputere Vasile, Cătălin Prisacariu, Mihai Roman, Nic Sârbu, Simona Tache, Alexandru Cristorian, Radu Alexandru, Dragoș Vasile, Mălin Muşatescu, Marian Turosu, Silviu Apostol, Silviu Brizu, Alina Moscalu, Andrei Manţog, Cip Ieșan.

După 2010, Cațavencu îi va avea în componență și pe: Cristian Teodorescu, Mihai Radu, Radu C. Crahmaliuc, Simona Rădoi, Grig Bute, Mihai Buzea, Raul Gheba.

1.4. Neo-tribul. Cine face glume, cine râde

Ce este satira? „A râde ca prostu’” este o expresie populară, dar, în același timp, și prima regulă a satirei. „Râsul ca prostu’” este o erezie/amnezie. Individul se rătăcește de propria identitate comunitară. Or, satira nu poate fi altfel decât socială (Bergson, 2013; Carroll, 2014), rareori o manifestare individuală, și atunci este clasificată ca formă subversivă.

În consecință, a râde/a satiriza înseamnă „a râde împreună”, înseamnă a fi parte dintr-o comunitate care produce și consumă satira. Ceea ce Lave & Wenger (1991) numesc community of practice, demersul de față preia ca înțeles și demonstrează că și umorul selectează/construiește și dezvoltă ritualic o comunitate a sa.

Râsul și satira presupun o practică în interiorul unei comunități care a împărtășit cu membrii săi o minimă cultură, formal și informal, și a folosit-o în activități comune. Într-o astfel de comunitate, ierarhiile se schimbă, ceea ce are durată este ritualul în sine, povestea împărtășită și memorizată, simbolurile interne care generează și amintesc regulile interne și identitatea socială.

În interiorul unor astfel de comunități de umor, actanți și membri și-au făcut un nume, I.L. Caragiale (sfârșitul secolului al XIX-lea), Ranetti și revista sa Furnica (secolul XX), chiar și A. Baranga, cu a sa Urzica (1949-1989). Ne-am limitat să enumerăm doar comunitățile coagulate în jurul presei scrise, dar orice râs își are neo-tribul lui (Maffesoli, 1996), manifestat oral sau prin multimedia.

Întrucât analizăm specia de ziare/print, sociologic, aceste „comunități de umor” își asumă rolul „audienței”, target-ul unei publicații, în termenii instituțiilor mass-media. Din nou avem termeni diferiți („comunitate”, „target”, „audiență”, „neo-triburi”) care nominalizează un ritual comun de participare și împărtășire a simbolurilor (Mihăilescu, 2007). Vom adopta, tot ca pe un termen de campanie, termenul „neo-trib” (Maffesoli, 1996). Neo-tribul este descris de Maffesoli ca o nouă formă de individualizare comunitară și identitate în postmodernism. Autorul arată că vechii determinanți ai identității au intrat în criză, iar postmodernismul presupune experiențe multiple, emoție, reprezentare și expunere. Intensitatea și mobilitatea acestor experiențe coagulează neo-triburile, un termen cu conotații primare, istorice, dar adecvat formulelor migratorii contemporane.

În aceste condiții de perpetuă investigare a incertitudinilor, ritualul comunitar, în accepțiunea antropologiei culturale, a fost și rămâne formula de apărare a propriei comunități de intemperiile externe, presupune noi modalități de adoptare a tacticilor și practicilor de semnificare, dar și noi forme de reamintire a regulilor interne, morale, scrise sau nescrise (Kertzer, 2002: 19).

Nu altceva se petrece prin satira neo-tribului Cațavencu și prin practica mass-media (Coman, 2003b: 29).

Timp de peste 15 ani, neo-tribul Cațavencu (performeri și audiența lor) a intrat într-o mecanică de ceremonial săptămânal, caracterizat prin frecvența practicilor (întrunirea membrilor, săptămânala apariție Cațavencu), împărtășirea simbolică (a satirei, având ca referent principal realitatea imediată), participarea fizică și emoțională (neo-tribul și-a trăit propriile întâmplări, de supraviețuire societală și participare civică).

Neo-tribul Cațavencu nu era singular. Satira și performarea ei în grup (întâlniri informale, reacții de moment, love-hate-ul freudian), scrierea acestei gazete, dar și alte activități (de la machetare la intrarea sub tipar), reacția comunitară (apariția săptămânală/zilnică, lectura/dezbaterea), funcționarea pe același tipar a presei postdecembriste, reacțiile și acțiunile societății civile și ale politicienilor pe scena publică (alegeri, întâlniri formale sau informale, dezbateri în media) sunt câteva exemple de triburi dependente de astfel de ceremoniale contemporane (Coman, 2003b).

Ritualul „ne ajută să acceptăm două dintre propriile probleme: sporirea încrederii de sine prin promovarea unui sentiment de continuitate – astăzi sunt tot aceeași persoană care am fost și acum 20 de ani și care voi fi și peste 10 ani – și convingerea că lumea în care trăim este aceeași ca aceea în care am trăit și va fi aceeași și în viitor” (Kertzer, 2002: 22). Indiferent de nonconformismul său declarat, neo-tribul, în ritualul său, satiric sau jurnalistic, funcționează prin formalizarea-standardizarea reacțiilor și relațiilor sociale (Kertzer, 2002: 24). Ritualul acestei comunități impune, în acest scop, procese/gesturi esențiale: identificare, recunoaștere, clasificare, interpretare-mitificare.

Satira este un gest social simbolic, cu un grad ridicat de reducționism din punctul de vedere al conținutului, dar, mai ales sub imperiul cerințelor marketingului, mass-media este obligată să fie și formal-eficientă, să-și selecteze în permanență un public cât mai numeros.

1.5. Identificare și recunoaștere

Se mai râde la Cațavencu? Dar la Caragiale? De ce se râde cu Times New Roman? Sau cu Dragoș Pătraru? Care este explicația amuzamentului sau chiar a râsului în fața unor texte sau ipostaze publice, contemporane sau mai vechi de 20, chiar și de peste 100 de ani? Cum ajung acestea să fie clasificate drept umoristice, funny, satirice, comice, bașcălioase?

Glumele, caricaturile, „bulele”, jocurile de cuvinte sunt recunoscute de către audiență ca fiind răspunsul/verdictul potrivit situației prezente, formele de umor din trecut sau din imediata actualitate corespund unei percepții privind momentul actual.

Sociologic vorbind, satira este semnul vizibil a două procese, de identificare și recunoaștere (cu un termen consacrat de Douglas: analogie [2002: 69-80]). Analogia validează experiențele individuale și comunitare, memorizate în timp. Satira, gluma, râsul (indiferent cum sunt denumite într-o comunitate anume) dau măsura identității proprii (socializare) și inițiază/selectează noi comunități societale (sociabilitate). Individul satirizează, râde, face glume, dar, social, „nu-i, în totalitate, râsul lui”.

1.6. Interpretarea. O incursiune istorică

A satiriza, în fapt, înseamnă a interpreta. Cu cât trece timpul peste o satiră, cu atât contextul și referentul ei se dizolvă. Satira este deja clasificată de comunitatea proprie, intră în repertoriul de interpretare a unor teme-probleme societale („amnezia” structurală, Douglas, 2002: 99-114). În acest sens, teoriile imaginarului (Boia, 2000) arată că distanța față de o anume realitate în timp și spațiu conduce la percepții tot mai vagi, iar interpretarea contemporană îi ia locul. Contextul, motivele reale, chiar și identitatea reală a personajelor devin imprecise. Contează exclusiv felul în care o comunitate de umor interpretează/investește simbolic în acestea într-un anume moment.

De ce ar fi amuzante astăzi satirele politice ale unor Neculce, Orășanu, Ranetti, Bacalbașa? Nu avem acces la textele acestora decât prin felul în care neo-triburile de astăzi, prin educație sau lideri de opinie, au acceptat, au memorat și au clasificat informația venită din trecut.

Iată câteva exemple din domeniul politic în care mecanica identificării, recunoașterea similarităților, interpretarea trecutului prin prisma nevoilor actuale își au rolul lor definit:

Duplicitatea, dublul limbaj

„Gheorghii Ștefan-vodă, când era logofăt mare, au fost ședzind odată în divan cu toiagul în gură. Iar Iordachi Cantacuzino cel bătrân, vel-visternic: «Ce dzici în fluier, dumneata, logofete?». Iar el au răspunsu: «Dzic în fluier, să mi să coboare caprile de la munte, și nu mai vin». El au răspunsu în pildă, și alții nu s-au priceput. Că el aștepta oștile ungurești să vie de preste munte.” (Ion Neculce, O samă de cuvinte, https://ro.wikisource.org/wiki/Letopisețul_Țării_Moldovei/O_samă_de_cuvinte)

Inegalitatea social-politică

„«Gândirea voastră, zise, îmi pare minunată,/ Şi sentimentul vostru îl cinstesc, fraţii mei.»/ «Noi, fraţii tăi? răspunse Samson plin de mânie,/ Noi, fraţii tăi, potaie!/ O să-ţi dăm o bătaie/ Care s-o pomeneşti./ Cunoşti tu cine suntem, şi ţi se cade ţie,/ Lichea neruşinată, astfel să ne vorbeşti?»/ «Dar ziceaţi…» «Şi ce-ţi pasă? Te-ntreb eu ce ziceam?/ Adevărat vorbeam,/ Că nu iubesc mândria şi că urăsc pe lei,/ Că voi egalitate, dar nu pentru căţei.»/ Aceasta între noi adesea o vedem,/ Şi numai cu cei mari egalitate vrem.” (Grigore Alexandrescu, „Câinele și cățelul”, http://www.versuri-si-creatii.ro/poezii/a/grigore-alexandrescu-6zudptu/cainele-si-catelul-6zudhpt.html#.WpfSWpubRY)

Puterea politică și frica de a o pierde

„Coane Mascarache, a-nceput durerea!/ Opoziţiunea vrea să-ţi ia puterea,/ Vrea să te alunge de la minister,/ Un’ te puse conţu’ cel cu drum de fier./ Nu te lăsa însă să mori mortăciune,/ Nu lăsa puterea din mâini a-ţi răpune,/ Ia măsuri energici, ia-le dinainte,/ Căci aveţi cu conţii mari angajaminte/ Din care rămâne multe de-mplinit./ Deci şi prin urmare, ca boier cinstit,/ Fă tot ce se poate să împaci străinul,/ Căci azi el te ţine şi îţi dă tainul./ Fleacuri şi palavre nu le băga-n seamă;/ Opoziţiunea să nu-ţi facă teamă.” (N.T. Orășanu, „Poveţi tainice”, http://www.compania.ro/blog/?m=201106)

Folosirea șantajului pentru a obține un avantaj instituțional

„DANDANACHE: Ei, uite asa, cu meritele mele, coniță, vezi! era cât p-ați, dar stii, cât p-ați… întreabă-mă, neicusorule, să-ți spui: nu vrea Comitetul țentral si pațe; zițea că nu sunt marcant. Auzi, eu să nu fiu marcant… Am avut noroc, mare noroc am avut. Să vedeți. Într-o seară… țineva – nu spui ține… persoană însemnată… da’ becher – vine si zoacă la mine cărți… si când pleacă îsi uită pardesiul la mine… A doua zi, voi să-l îmbrac… gândeam că-i al meu… văz că nu-i al meu; îl caut prin buzunare si dau… peste țe te gândesti?

TIPĂTESCU: Peste?

DANDANACHE (râzând): Peste o scrisorică.

AMÂNDOI: O scrisorică.

DANDANACHE: De amor…

AMÂNDOI (mișcați): O scrisorică de amor?

DANDANACHE: O scrisorică de amor cătră becherul meu, de la nevasta unui prietin, – nu spui ține… persoană însemnată.

ZOE: Ei și?

TIPĂTESCU: Ei?

DANDANACHE: Ei, țe să-ți mai spui, puicusorule? Adu o birze, mă, băiete, degrabă… Mă sui în birze si mă duc la persoana, la becherul, – nu spui ține – e persoană însemnată –: Găseste-mi, mă-nțeledzi, un coledzi, ori dau scrisoarea la Răsboiul… De colea până colea… gâri-mâr… a trebuit, conița mea, să țedeze, si tranc! depesa aiți, neicusorule…” (I.L. Caragiale, O scrisoare pierdută, https://ro.wikisource.org/wiki/O_scrisoare_pierdută)

Nepăsarea și profitul de pe urma tragediilor

„A ars în mahala o băcănie,/ Jupânul cu nevasta-i stau în drum,/ Privind sinistrele grămezi de scrum,/ Pierduta lor pe veci gospodărie./ Pe când ei plâng, o mare bucurie/ Simte un porc din curtea lor acum,/ Căci scormonind maidanul plin de fum,/ Descoperi cu râtul o scrumbie./ Ce-i pasă de-a stăpânilor avere?/ Imundul morfoleşte cu plăcere/ Cadavrul din funingeni şi gunoi.// Morală:/ A ars în mahala o băcănie,/ Şi-i tot aşa în marea Românie/ Cu-mbogăţiţii noştri de război.” (George Ranetti, „Sonet-Fabulă”, http://www.poezie.ro/index.php/poetry/ 212336/Sonet_-Fabulă)

Fixismul și exacerbarea lui

„Aşa şi cu Tecuţă. Toată dragostea lui de copil era să se joace de-a soldaţii. La Anul Nou, la ziua lui, la toate zilele mari nu cerea decât jucării soldăţeşti:

— Tată, mie să-mi iei o puşcă! Să-mi iei un tambur-major! Cumpără-mi o cutie cu soldaţi…

Şi peste trei zile, jucăriile ajungeau ferfeliţă: de puşcă rămânea numai ţeava, tamburul ajungea fără căciulă, soldaţii fără nasuri. Atunci începea devastarea geamurilor vecine, tinichelele de coada lui Samurache. (…)

Dar copilăria nu ţine mult. La opt ani, micul Tecuţă a fost răpit de lângă duzinile-i de tamburi-majori şi încorporat la şcoală. Aici firea lui cazonă s-a simţit încătuşată de o nouă disciplină, de un regim care nu-i putea conveni.

— Eu sunt căpitan, striga Tecuţă furios, nu vreau să port respect ţivililor!

Şi bieţii profesori pătimeau cumplit de pe urma isprăvilor închipuitului căpitan. Cât pentru carte, Tecuţă nu putea s-o sufere.

— Parcă mie-mi trebuie cărţi de astea! Parcă Mihai Viteazu ştia artmetică!” (Anton Bacalbașa, Moș Teacă… şi alte schiţe, https://bibliotecapemobil.ro/content/scoala/pdf/Anton%20Bacalbasa%20-%20Mos%20Teaca%20si%20alte%20schite.pdf)

Lipsa de principii

„De când e lumea şi pământul,/ În Bucureşti, bătu-i-ar sfântul,/ N-au fost atâtea primării/ Şi consilieri atâtea mii./ Pe străzi mormane de gunoaie/ Aşteaptă să mai vie-o ploaie./ La noi, măturător e vântul,/ De când e lumea şi pământul.// Mare ţigănie, mă,/ Este în politică./ Ei se-njură să se rupă,/ Ei se ceartă, ei se pupă./ De ai treabă, cum se ştie,/ Prin deal la Patriarhie/ Nu poţi lua copii cu tine,/ C-auzi vorbe de ruşine/ Asta-i Camera adică/ Sau ceata lui Lăzurică?!…” (C. Tănase, „Consilierii”, http://poezii.citatepedia.ro/de.php?a=Constantin+T%E3nase).

Oportunismul politic

„Ce frumoasă este viața/ Când ești chior și prost ca țața/ Și ajungi din potcovar/ În Guvern subsecretar!// Ce frumos e când vin rușii/ Și îți spun din dosul ușii/ Cum să vorbești, cum să taci/ Și pe apostolul să faci!// Ce frumoasă este viața,/ Când să spui, te ține ața,/ Că ne vine, bat-o vina,/ De la Răsărit lumina!// Ce frumos e să ai ceafă/ Și de la Soviete leafă,/ Să fii frate cu dușmanul/ Și să-ți zică Sadoveanu!” (Jean Moscopol, „Guvernul comunist”,http://lyricstranslate.com/en/Jean-Moscopol-Guvernul-comunist-lyrics.html)

Realitatea românească și puterea obișnuinței

„Incidente de vacanță! Obișnuiți cu budă în fundul curții, Gabi Firea și Florentin Pandele pleacă aproape în fiecare noapte din camera de hotel cu un sul de hârtie igienică la subraț, să caute o budă în aer liber. Și cum n-o găsesc, ajung să-și facă nevoile în boscheți, spre iritarea celorlalți turiști. «Am ieșit într-o noapte să-mi plimb câinele și am dat peste o imagine absolut odioasă: Firea și Pandele stăteau ciuci și se căcau după un tufiș, ținându-se de mână în tot acest timp», povestește un turist îngrozit. «Știam de ei că sunt țărani, că au budă în fundul curții la vila lor din Voluntari, dar nu mă așteptam să nu fie în stare să folosească baia din camera de hotel.» Gabi Firea s-a arătat deranjată de faptul că turistul care a surprins-o în timp ce se căca în boscheți a făcut-o țărancă. «Domnul acela să afle de la mine că aveam la mine hârtie igienică parfumată, m-am comportat ca o veritabilă doamnă», a răbufnit Firea. «Dacă eram țărancă, foloseam buruieni ca să mă șterg, nu hârtie parfumată cu trei straturi. Țăran e el!»” (Times New Roman, „Puterea obişnuinţei!”, http://www.timesnewroman.ro/entry/puterea-obisnuintei-firea-si- pandele-ies-noaptea-cu-un-sul-de-hartie-igienica-in-spatele-hotelului-si-cauta-buda-de-afara)

1.7. Satira – realitate ficțională

Recitiți-i pe Caragiale, Bacalbașa, Tănase, Ranetti, Moscopol. Ce aflăm cu adevărat despre personajele acestora? Nu mare lucru, și reluate astăzi devin imagini-fantomă. Personajele sunt reduse la un joc primar menit să creeze satira. De aici și prejudecata, o lectură contemporană conduce la premisa că în politica românească s-a păstrat „ritualul” unor moravuri identice. Neo-tribul contemporan extrage „informația” că în politică nimic nu s-a schimbat, că imoralitatea n-are vârstă. Aceasta este, în fapt, o prejudecată, cel mai mic numitor comun în crearea unei exagerări, a unei lumi ficționale (Carroll, 2014: 51, 55).

Satirele sunt mai degrabă „materie primă” pentru cercetători. Aceștia explorează surse documentare pentru a identifica personaje, porecle, contexte etc. Or, tot acest eșafodaj de detalii „strică cheful” oricărui consumator de umor. Să privim, în acest sens, exemplul redutabil privind ficționalizarea realității: bancurile din România comunistă.

1.7.1. Bancurile în România, după 1978-1980

Obsesia comună legată de bancurile din perioada comunistă (glume despre propria condiție în mediul dictatorial) este aceea că ar fi trebuit să pregătească revolta anticomunistă. Dar bancurile despre președintele României și sistemul său comunist constituie un exemplu tipic privind felul în care imaginarul a alimentat coeziunea comunitară timp de peste 10 ani, și nu acțiunea, mai cu seamă revolta.

Iată câteva exemple din antologia lui Călin-Bogdan Ștefănescu (1991):

Supraviețuirea

„Porcul a făcut cerere de reîntregire în RFG pentru că are muşchii acolo şi grăsimea – aici.”

„De 23 august s-au dat indicaţii de la partid ca lumea să defileze în pielea goală ca să arătăm străinătăţii că avem din belşug carne, lapte şi ouă!”

Cultul personalității

„Care este diferenţa dintre familia Ceauşescu din România şi familia Ludovicilor din Franţa? Ludovicii domneau pe rând, Ceauşeştii domnesc toţi odată!”

„De ce s-a supărat nea Nicu pe transcendentali? Pentru că au cerut reîncarnarea măcelăriilor!”

„TVR a prezentat două seriale de mare succes: unul înainte de Congres, Calvarul, iar altul după Congres, Timpuri grele!”

Nivelul de trai

„Întrebare: Ce contradicţie acţionează în socialism? Răspuns: În socialism acţionează contradicţia dintre sistemul socialist şi sistemul nervos!”

„Dacă tot nu avem benzină, haideţi să ardem gazul!”

Politica externă

„Ceauşescu are timp să se ocupe de securitatea europeană pentru că are acasă o bună Securitate!”

Agricultura României

„Bătrânii de la ţară vor fi dirijaţi, din punct de vedere medical, în felul următor: cei cu prostată – la irigaţii, iar cei cu Parkinson – la semănat.”

„Ţăranul ştie de ce nu se găsea usturoi pe piaţă: pentru că au plecat toţi căţeii la Congres!”

„Care sunt cele trei lucruri inutile pe lume? Ţâţa babei, puţa moşului şi planul de pace al lui Ceauşescu!”

Citite astăzi, bancurile sunt pure ficțiuni. Ele nu vorbesc decât strict generației care a trăit anii 1970-1980 și a „trăit” ritualul „spunerii de bancuri” antisistem. De ce să plece porcii în RFG? Care RFG? Cum să plece cățeii de usturoi la Congres? O afirmație precum aceea despre „bătrânii bolnavi de Parkinson” transferați în agricultură probabil ar stârni revolta în 2018, reclamându-se exploatarea unei minorități. Toate acestea sunt creații ale unui imaginar al „comunităților de umor” și trebuie interpretate în contextul lor antitotalitar.

Nu vom intra în detalii tematice, de transmitere sau de practică ritualică – a făcut-o Constantinescu (2012) –, însă putem consemna un alt caz, de data aceasta semnificativ pentru zona cercetării. Este vorba de teoria lui Bahtin. Cu atât mai mult cu cât termenul „carnavalesc” se bucură în continuare de notorietate, inclusiv în zona teoretică.

1.7.2. Teoria lui Bahtin

Un reper teoretic de ficționalizare a realității îl reprezintă Bahtin și cartea sa despre Rabelais. Bahtin (1982) consideră că râsul a triumfat, în Evul Mediu, în plină Inchiziție, în ciuda interdicțiilor de tot felul. Pornind de la descrierea unor ritualuri profane și creștine în aceeași măsură, Bahtin arată că umorul a funcționat ca o formă de amnezie a societății prezentului traumatizant. Întrebarea care se pune este de ce a construit Bahtin o imagine unilaterală a râsului și a carnavalului medieval, în contrast clar cu faptele stabilite de studiul istoric. De ce a mers, în fapt, pe prejudecata unui umor interzis, în condițiile în care studiile de specialitate indicau umorul ca formă paralelă, „oficială”, de reamintire a regulilor comunitare ale timpului? Exilul, lipsa de documentare adecvată sunt parte din motive. Aaron Gurevic (2006: 61-66) observă această ficționalizare a medievalității, cercetează felul în care Bahtin „a transpus unele aspecte ale vieții contemporane din Rusia stalinistă în două niveluri ale realității complet diferite”. Sunt teoretizări mai degrabă ale realității comuniste, și nu ale medievalității lui Rabelais. Sunt realități ideologice, cu toate sloganurile și falsele idei ce le însoțeau, disimulate sub carnavalescul lui Gargantua și Pantagruel, un contrast evident între tipul de viață proclamat oficial și „întunericul” real al cotidianului.

În fapt, Bahtin a construit o utopie în sine, o formă de ieșire dintr-o societate închisă, dictatorială, pornind exclusiv de la presupunerea existenței unei societăți similare, cea a Bisericii medievale (Gurevic, 2006: 61-66). Între teoria lui Bahtin și bancurile antisistem din România comunistă există, iată, câteva detalii comune.