Nora Iuga

Berlinul meu e un monolog

Jurnal

Cartea Românească
2010

© 2010 by Editura POLIROM

www.cartearomaneasca.ro

Editura CARTEA ROMÂNEASCĂ

Bucureşti, Calea Victoriei nr. 115, sector 1

ISBN print: 978-973-23-2913-9

ISBN ePub: 978-973-46-2621-2

ISBN PDF: 978-973-46-2622-9

Redactor: Bianca Burţa-Cernat

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Partea I. Fasanenstraße 23. O vară la Berlin

O casă frumoasă, o librărie, un restaurant cu terasă şi grădină, de o intimitate discretă. Cum intri, drumul principal, străjuit de câteva vitrine cu cărţi, duce la uşa masivă a aşezământului cultural Literaturhaus Berlin. Paralel cu drumul de la intrare e o cărare îngustă cu pietriş, pe marginea căreia cresc câţiva lăstari subţiratici. N-am reţinut dacă sunt trandafiri sau meri tineri sau aşa ceva. Cărarea dă în grădină. Merg întotdeauna pe acolo. Mă face să mă simt mai liberă, mai naturală, mai anonimă. De fiecare dată o creangă rebelă îmi zgârie fruntea.

La ora 15 maşina care mă aduce de la gară, însoţită bineînţeles de Pipi, de Ingrid, de mama ei şi de Gerhard, opreşte pe Fasanenstraße la numărul 23. Urc pe la intrarea din spate scările de lemn acoperite cu un linoleum verde. La al doilea etaj, clădirea are şi demisol, e o uşă simplă, albă, pe care scrie Literaturhaus Berlin. Mă întâmpină un domn cu alură severă, cu un zâmbet parcă anume pregătit şi foarte politicos. Herr Herbert Wiesner, conducătorul acestei case de cultură. Apoi apare şi Herr Ernest Wichner, cu care m-am mai întâlnit ocazional în Bucureşti şi Berlin; deşi în noiembrie anul trecut m-a invitat acasă, pe Niedstraße, să-i cunosc familia, mi-a rămas ciudata impresie că n-am schimbat niciodată mai mult de două-trei fraze de complezenţă. Dăm mâna. Fermitatea cu care face acest gest îmi dă încredere. Chipul lui nu exprimă severitate, dar nici simpatie. E neutru şi alb ca o faţă de masă pe care începe încet-încet să se lăţească o pată de vin roşu. Mi se dau cheile de la apartament. Mi se spune că voi locui la etajul patru. Mă gândesc la calvarul din Bucureşti când se strică liftul. Mă îmbărbătez în gând. Las’ c-ai să rezişti tu, îmi spun.

Pe urmă cu prietenii mei la un bufet arab de pe Akazienstraße, unde mănânc ceva ce n-am mâncat niciodată: falafel. Simt cum mă umflu şi ard pe dinăuntru. Toţi sunt veseli, eu moartă de oboseală, dar cu speranţa în suflet. O doamnă vorbeşte cu chelnerul de parcă ar cocheta. El marşează la avansurile ei. Ce degajată, ce naturală, ce neangajantă e lumea pe aici. Nu ştiu dacă îmi place sau nu.

Pe el l-am cunoscut întâmplător în S-Bahnul care mergea spre Friedrichstraße Bahnhof sau la oficiul de informaţii de la Zoo sau la poşta de pe Budapeststraße, cred că l-am cunoscut în mai multe locuri deodată. Am început să vorbim aşa ca din întâmplare. Nu ştiam nici cum ne cheamă, nici când şi unde ne-am născut, nu ştiam ce ne-au fost părinţii, ce mâncare ne place, ce cărţi am citit şi ce hobby-uri avem. Dar despre asta puţin mai încolo.

Mergem cu toată liota la vaci. În cartierul Prenzlauerberg, pe Kollwitzstraße. Sus de tot, aproape de ultimul etaj, pe faţada unui bloc înalt, este fixat un panou verde pe care pasc nişte vaci, cred că de gips, în mărime naturală. Ce e şocant e că vacile sunt în relief. Senzaţia de realitate răsturnată e neliniştitoare. Ai impresia că tu, privitorul, te afli într-o poziţie naturală şi peisajul a luat-o razna sau invers. Curând te obişnuieşti şi devine amuzant. E ca în Riesenrad, la Viena. Îţi vine să te bucuri şi să verşi în acelaşi timp.

Mi-a spus să mă duc în Potsdamer Platz. L-am ascultat. Descopăr o altă planetă. O senzaţie de pierdere a identităţii. Imensitatea noilor construcţii încape în ochii mei, devine o dimensiune palpabilă. Simt un rău cosmic, o strivire fizică, spaima de a fi pentru o clipă proiectată într-un viitor pe care nu-l voi cunoaşte niciodată; şi de ce atât de acută prezenţa unui inexorabil final? A unui cataclism care ar putea şterge într-o secundă geniul, izbânda, tot acest urcuş suprauman pe care materia gânditoare îl parcurge în chinuri, ispitită irezistibil de perfecţiune. Aceşti monştri de sticlă, aceste zeităţi trufaşe, neasemănătoare între ele şi totuşi legate într-un proiect unic, captive într-o reţea de afinităţi care le umanizează. Şi iarăşi senzaţia de vid când, apropiindu-te prea tare, nu vezi capătul – deruta, ameţeala că n-ai să ştii niciodată cum arată infinitul. În atâta concreteţe, atâta abstracţiune.

Acelaşi rău – das „Unheimliche”, das gleichzeitig anzieht und erschreckt1 – ca atunci când m-am văzut faţă în faţă cu sfinxul la muzeul egiptean; insuportabilitatea unei cantităţi de timp care credeai că nu-ţi aparţine. Dar putinţa de a fi concomitent cu un pas în viitorul cel mai inaccesibil şi cu altul în trecutul pierdut te face să trăieşti la modul epidermic eternitatea. Să stai o veşnicie în pasul acesta, tu însuţi mut în muţenia cosmică... poate fi şi asta acea „Langeweile”, plictiseala, despre care mi-a spus că e tot ce-şi doreşte în viaţă.

Îi povestesc legenda mitologică pe care am citit-o în Prinţesa şi anticarul de Enzo Siciliano şi care defineşte atât de poetic ora misterioasă dinaintea înserării: die blaue Stunde.

„Amurgul e ora la care Dionysos şi Appollo îşi amestecă pletele, se iubesc. Apoi Dionysos e noaptea, iar Appollo e soarele.”

Nu ştiu de ce tace încurcat şi nici un cuvânt nu vrea să-i mai iasă din gură. În fond, nu e decât un citat frumos.

Fug din zona aceea atemporală care mă desparte cu brutalitate de mine, de sufletul meu balcanic, îndrăgostit de dulci şi comode mărunţişuri – m-am depărtat prea mult de ceea ce eram, trebuie să mă regăsesc. Parcul, calda respiraţie a copacilor, sudoarea lor de răşină curgând pe alei înierbate ca odinioară pe potecile Bucegilor. Mă simt acasă. Tânjesc să sune telefonul să vorbesc cu cineva. Să-i strig că interiorul meu e cea mai frumoasă fată din lume... şi în geanta mea nu există nici o ţigară. Sunt cumintea cuminţilor. Pe stradă îmi zâmbesc doi bărbaţi. Un prelat islamist înfăşurat în cearceafuri şi un neamţ mic, cărunt, de o vârstă cu mine; mă conduce câţiva paşi, îmi arată unde e staţia de metrou. Îi întind mâna, e aşa de fericit, ştiu că se va gândi toată ziua la mine.

Reculegere. Mi-e milă de oameni. Mi-e îngrozitor de milă de oameni. Mă duc la Gedächtniskirche; intru sub o cupolă formată din vitralii albastre – paradoxal, neobişnuit de caldă – ca un cer de noapte vara. Isus e o pasăre de aur cu aripile întinse. Se opreşte în faţa mea. Nu ştiu ce să fac cu el, îi spun: Warte noch ein bißchen2. Lângă mine e un tânăr arian – seamănă cu Siegfried – într-un cărucior. O pătură cadrilată îi acoperă cioturile picioarelor. Din turn se aud bătăi de clopote. Începe concertul de orgă.

Simt că s-a schimbat ceva în mine de când sunt aici. Este ceva secret şi difuz care iradiază dinlăuntrul meu ca o esenţă. Observ asta în ochii oamenilor, care par încântaţi când le adresez o întrebare. S-a întâmplat ceva, o prezenţă străină s-a insinuat în mine: mă înnobilează. Nu-mi vine să cred că sunt româncă! Doamna aceea atât de rasată, de graseiată, de „gepflegt” mi se adresează în metrou: Sie sind mir gestern bei der Lesung im Guggenheim aufgefallen. Sie haben so gut ausgesehen3. În fiecare seară când ies de sub duş, mă privesc în oglinda înaltă cât mine, fixată pe spatele uşii de la intrare. De fiecare dată mă descopăr mai suplă, mai fină. Mi-a dispărut orice fel de lăcomie, îmi pedepsesc animalul, creierul este încins la maximum. Strălucirea lui îmi iese prin pori. Încep să cred că aparţin unei rase superioare, o rasă a spiritului, nu a sângelui. Niciodată nu m-am văzut aşa. Ai grijă ce spui, aşa se nasc discriminările! Metroul are banchete tapisate în culori stridente. Nu îmi plac. Nici să mănânc nu-mi mai place, nici să dorm. Mă îndrept spre o purificare suspectă. Oare moartea e albă şi imaculată ca acest cearceaf pe care mă întind şi încep să-mi ţin respiraţia?

Îmi spune că vinul... trebuie mirosit, apoi clătinat în pahar, apoi din nou mirosit, primit în papilele limbii atât de diafan ca un fulg de zăpadă, sorbit, aşteptat, băut. Parfumul e un preludiu, anunţă atingerea. Trebuie să ştii dinainte ce îngădui în intimitatea maximă a băutului. Vinul e o structură cu mai multe etaje. Îl străbaţi coborând ca şi viaţa. Îi spun: „Suntem ca nişte chinezi bătrâni”.

În parcul mic de pe Koenigsallee câteva pâlcuri de copaci contorsionaţi, chinuiţi – strânşi într-o horă în jurul lacului mic cu nuferi pe care pluteşte o barcă neagră. Liniştea e starea cea mai calmă a omului, e aidoma tristeţii.

Vizavi e clădirea masivă care, în ciuda dimensiunilor, pare o vilă – de câte ori intru în ea mă întreb cui i-o fi aparţinut –, e sediul Institutului Cultural „Titu Maiorescu”. Acolo o să am o seară de poezie împreună cu Mircea Cărtărescu şi T.O. Bobe. Moderatorul şi traducătorul nostru e Herr Ernest Wichner. Ştiu că o să am emoţii, ştiu că o să-mi tremure mâna. Emoţiile sunt însoţite de plăcere, ca şi frica. Parcă ar fi secretate de glandele sexuale. Există un palpit interior care vine din zona pubiană. Examenele sunt ca întâlnirile. Trebuie să faci faţă. Starea de emoţie e o promisiune. Totdeauna aşteptarea e amestecată în emoţie ca şi speranţa. Altfel ai spune „nu” de la început şi te-ai elibera. Poate că timizii sunt cei mai orgolioşi. Ei sunt cei care acţionează mistuiţi de o voluptuoasă frică. Cu cât succesul e mai îndepărtat, cu atât faci totul ca să suferi pentru el. E o perversitate în asta şi o atroce iubire de sine. Timizii pot ucide, pot face acte de vitejie, pot merge la moarte – ei sunt piloţi de încercare. Mă gândesc la bătrânii din romanul lui Kawabatha Vuietul muntelui, care tremurau în prezenţa femeilor tinere pentru că aveau experienţa eşecului, dar nu cunoşteau dorinţă mai mare decât să fie surprinşi de moartea aceea divină când energia se deşartă pentru ultima dată orbind toate peisajele lumii.

— Oare există pilule contra emoţiilor, îl întreb.

— Sigur că există, dar mai bine nu le iei, pentru că dacă nu e emoţie nu e nici bucurie.

Sunt cel mai fericit om din oraşul acesta.

Vorbesc cu Pipi de două-trei ori pe zi la telefon, interminabil. E mai comod. Convorbirile telefonice te scutesc de vizite şi îţi lasă intimitatea nealterată. Vorbim despre cărţi şi despre bărbaţi. Exercită un magnetism asupra mea. Uneori mi se face frică de ea; prea multe afinităţi, prea multe gusturi comune. Mergem împreună în Victoriapark, în Kreuzberg. Începe să plouă. O ploaie cu stropi rari şi mari, caldă, de vară. Stropii ne cad pe umeri şi pe braţe, înfiorându-ne ca nişte boturi umede de pisică. Ne aşezăm pe o bancă de piatră. Ne aducem aminte de serile de la Casa Scriitorilor, de bârfele literare, de morţii pe care i-am iubit. Suntem două adolescente care-şi povestesc ce-au făcut la ultima lor întâlnire. În Kreuzberg e o biserică, Bonifatiuskirche. Are o simetrie inchietantă. Cele două turnuri definesc un paralelism tragic, sunt ca două predestinări care nu se întâlnesc niciodată. Pipi mă absoarbe în secreţiile creierului ei. Creierul ei e un păianjen voluptuos.

A doua zi iar Kreuzberg, celălalt mai popular, mai proletar, mai pitoresc. Gerhard Csejka, băiatul lui Pipi, vrea să mergem la „Piccola romantica”. Prima dată l-am zărit în Bucureşti pe la Statuia Lahovary, mergea la o fată, avea în mână un trandafir. Era ca un menestrel – după atâţia ani, de câte ori îl văd, amintirea mea îi pune acel trandafir în mână. Trecem pe o stradă plină de turci. Ingrid e cu noi, are un ciudat fel de a se apropia de oameni, când sfioasă, când îndrăzneaţă. E imprevizibilă. Sunt cârciumioare mici în care nu au acces decât bărbaţii. Femeile se furişează pe lângă ziduri, au basmale negre pe cap şi rochii lungi în culori întunecate. Le citeşti pe chip o dependenţă veche de legi punitive, care face să crească în ele seducţia nepermisului. O turcoaică la Berlin are ceva de madonă perversă.

Mereu în ora aceea dinaintea înserării vocea lui. Are o gravitate uşor ridicolă care altădată, din perspectiva lejerităţii mele doar aparent îndrăzneţe, ca rujul pe un obraz de fetiţă, m-ar fi făcut să zâmbesc. Nu am ştiut niciodată cât de categoric e atuul seriozităţii asupra unei femei învăţate să se joace. Devin cuminte, ascultătoare. Topeşte ceva în mine. Simt că se moaie miezul acela de frivolitate balcanică. Iar balcanică. Îmi stârneşte atâta respect, încât mi se face ruşine.

De când sunt aici, după-masa traduc romanul Cocoşul decapitat de Eginald Schlattner şi noaptea citesc. Citesc neselectiv, ca în adolescenţă. Herr Ernest Wichner mi-a dat o carte editată de Literaturhaus Berlin, Steinbruch am Bug de Isak Weißglas, tatăl poetului cernăuţean Immanuel Weißglas, prieten cu Celan. Este jurnalul unei deportări în Transnistria. Pipi mi-a promis că mă duce la lagărul Sachsenhausen. Fac o baie de suferinţă şi revoltă. Condiţia de minoritar poate atinge uneori paroxismul durerii. Ce înseamnă să fii evreu? Ce înseamnă să fii paria, să fii ocolit, exclus, să ajungi să te miroşi ca să găseşti un argument pentru propria ta respingere? Simt că înţeleg această stare când îmi amintesc că sunt româncă. Oare exagerez? Şi totuşi aceşti oameni, rezistenţa pe marginea prăpastiei. Forţa de a căuta încă soluţii cu o zi înainte de gazare. Poate că asta ilustrează cel mai bine sintagma Ecce Homo. Să mori forţându-ţi speranţa. Şi ceilalţi, cei pasivi, cei absenţi, dau din umeri, spun că n-au ştiut. O scriitoare pe care am cunoscut-o în 1981 la un colocviu internaţional în Berlinul răsăritean mi-a spus că avea o prietenă, Judith, locuiau pe acelaşi palier, uşă-n uşă. Şi dintr-odată Judith a dispărut. Conştiinţa comodă a găsit imediat explicaţia: s-a mutat. Şi nu a mai interesat-o dacă ar putea exista şi altă alternativă. Nu a ştiut. Stau şi gândul stă. Un vagon de tren, un vagon de vite zăvorât străbate stepele Ucrainei.

Încotro?

Mă întreabă dacă sunt evreică. Nu, îi răspund uşurată. Mi se face ruşine că s-ar putea să creadă că mint. De ce am impresia că-mi caută prin bluză tatuajul?

De ce ni se toarnă cu de-a sila în cap credinţa că Antonescu a fost un sfânt? De ce numai ungurii au exterminat evreii noştri, acolo în nordul Ardealului? Dar în Transnistria? De ce mereu alţii? Şi noi numai blânzi, miloşi, toleranţi. Mai buni decât toţi, protocronişti, bălăcindu-ne în propria noastră adoraţie.

În Berlin, în iulie, e în fiecare an Love Parade. O descătuşare a simţurilor, a fanteziei. O libertate brutală ca un rut. Tinereţe necontrolată. Sărbătoare a instinctului. Nevoia de defulare, o terapie ca în Grecia antică, orgiile dionisiace, o dată pe an. Trec fete cu păr verde şi albastru, fete cu peruci de beteală, sâni goi, unii grei, negricioşi, alţii blonzi, serafici, trupuri de adolescenţi îmbrăcaţi pe jumătate în blănuri sintetice, o vânătoare – arcuri, şolduri, burţi încordându-se, măruntaie străpunse de o voluptate prădalnică. Un băiat alb de sus până jos ridică un braţ ca o trompă, având la capătul amputat un cap de mort. Îi spun lui Mircea încercând să dezleg metafora: Moartea e sexul meu. Aş vrea să am vârsta lor ca atunci, în vara lui 1954, la Festivalul Tineretului. Când cutreieram până la ziuă Cişmigiul ţinându-mă de mână cu un Giovanni sau un Roger sau un Peter şi în jurul nostru boschetele scoteau gemete. Iar un cărucior de infirm. De data asta în el e o fată, fardată ca un indian. Se răsuceşte aidoma unui şarpe în scaunul ei, în ritmul barbar al muzicii techno. L’éternel retour. Mereu şi mereu ciclicitatea lumii. Existenţa cu derutantele ei întoarceri din drum. Amintirea inconştientă a necesităţilor noastre, animalul care tresare în somn când se aprinde steaua aceea veche de când lumea.

Scriu, iată scriu iar. Nimic nu se termină, asta mă face să cred. Acolo, în sertarele creierului toate seminţele germinează în tăcere. Şi el rămâne acolo, el care m-a învăţat gustul ienupărului.

O căţea mică neagră dusă în lesă de un bărbat mare, blond. Plânge ca un copil după stăpâna care a intrat într-un magazin. Plecarea. Pentru o fracţiune, ieşirea din obişnuinţă acţionează ca un arc rupt de ceas. Timpul rămâne în loc – simţi implacabilul cuvântului „niciodată”. „Sei doch brav sie kommt noch”4.

Merg pe Kantstraße. Vreau să-mi cumpăr ceva. E o stradă împăcată cu sine, ca o femeie care se ştie frumoasă. Mă uit la vitrine, la pantofi, intru la Schuhtick cu oarecare sfială. Văd o pereche de pantofi albi cu botul rotund, complet fără toc, cu o baretă foarte delicată. Aşa aveau păpuşile mele. Întreb cât costă. 300 de mărci. Nu-i de mine. La fel ca în Bucureşti, refuzul de a-mi oferi o bucurie uşoară care m-ar face să păşesc altfel pe stradă. Refuzul unui mic lux, chiar atunci când mi-l pot permite. „Merge şi aşa”. De asta avem gândaci şi munţi de gunoaie, de-asta scuipăm în lift, de-asta ne acceptăm mizeria şi ne mândrim că suntem martiri, de-asta e aşa de lung drumul spre Europa.

Ajung la Savigny Platz. Caut să refac în minte un traseu pe străduţele din jur cu magazine elegante, cu antichităţi, cu cafenele unde vin artişti şi scriitori. Prima dată când Herr Ernest Wichner m-a dus acolo l-am văzut pe Kunert. Aici e Le Quartier Latin al Berlinului. Şi dintr-odată am simţit că Parisul poate fi oriunde. Merg mai departe pe Kantstraße. Traversez vreo patru intersecţii şi ajung la Wilmersdorferstraße. Alt magazin de pantofi „Leiser”, lângă el un fel de Kaufhof: Woolworth. Îmi cumpăr lenjerie intimă la culoarea pielii. E foarte ieftină. Aici nu găseşti decât măsuri mari. Nemţoaicele sunt planturoase. Constat uimită că am una din cele mai mici măsuri. Sunt mândră şi enigmatică. Zâmbesc pentru mine ca pisica prinsă la oala cu smântână. Ce ciudat, imaginaţia e ferită de simţul ridicolului. Imaginaţia este realitatea liberă. Am ales-o pe ea, paradoxal, dintr-o constrângere; numai în imaginaţie îmi pot sătura toate necesităţile. Uneori seamănă cu amintirea, e re-creere, e ca o traducere izbutită, dar mult mai încăpătoare, inventează timp, taie distanţe, te lasă să-ţi însuşeşti prin propria voinţă inaccesibilul.

Merg pe străzi cu case mari, late, aproape identice, cu acoperişuri plate, toate de aceeaşi înălţime, sunt ca rândurile unei coloane militare într-o aliniere perfectă. Această egalitate şi simetrie e inchietantă. Poate de aceea simt o cinică simpatie când văd case vechi cu feţe devastate de timp strecurându-se printre aceste coloane perfecte, rupând echilibrul, dezlegând energii latente. Traversez un oraş peste care s-au stratificat devotate seri de Crăciun când un Stille Nacht sub bradul împodobit putea să purifice un întreg popor, când un Lili Marlen era o încercare disperată de a îmblânzi moartea, când un marş te făcea să crezi că eşti ales de eternitate, când Eintopf-ul5 zilnic îţi turna în viscere dulcea împăcare cu înfrângerea colectivă, când despărţirea de frate se transforma atât de uşor în ură, în crimă. Stau în faţa unui zid dărâmat, nu ştiu de ce nu am sentimentul unei victorii.

De acolo, din hrubele de la Sachsenhausen, mă urmăresc evidenţele contabile ale veniturilor realizate în lagăr; profitul pe economia la alimente, la lumină, la căldură, la medicamente, profitul la morţi. Uriaşii saci cu păr de femeie, bucle, onduleuri blonde, roşcate, cenuşii, munţi de danturi, oameni în uniformă care pozează mândri în faţa aparatului de fotografiat trăgând maneta morţii şi, după uşa cu geam, schelete aşteptând îngrozite. Afară ploaia. Un veritabil potop. Suntem uzi până la piele. Simţim o secretă bucurie în suferinţă. Pipi, Mircea, Ioana, Gerhard, Ingrid. Mergem îndârjiţi prin ploaie şi tăcem. Rup liniştea cu o frază ironică: E ca în poezia populară, natura participă la durerea poetului. Mircea mă aprobă. Pipi, care, în ciuda unei aparente frivolităţi, este uneori necruţătoare în criteriile ei morale, rămâne cu gândul acolo, la saltelele zdrenţuite umplute cu paie, la acele mici picturi făcute de mâna unui muribund pentru a amăgi speranţa, poate la fetiţa cu gropiţe care va rămâne pentru eternitate de doi ani, poate la balerinul homosexual de o frumuseţe neverosimilă. Oare în care din acei munţi de oase, rămase doar în fotografii, s-o fi aflat femurul lui falnic? Poate că Pipi este mai puternic legată de suferinţă, ea ştie mai bine decât noi pentru că a păstrat-o în ea, nu şi-a împărţit-o niciodată cu foaia de hârtie.

Merg cu capul în jos. Asfaltul cenuşiu sub şiroaiele de ploaie este singurul lucru din Berlin care mă face să mă simt în Bucureşti – cenuşiul asfaltului peste tot acelaşi.

Mi-e dor de ceva. Nu-mi place cuvântul dor, e prea senin, prea pastoral; îmi place cuvântul Gier6, e organic, o sfâşiere de carne, un martiriu al gândului. Nu vreau să-mi explic. Atâtea coincidenţe. Atâta transfigurare în frunze, atâtea nuanţe pe cer, atâta neistovită lăcomie a porilor. Se uită la mine lung şi pe urmă zâmbeşte. Eu fac la fel. Între noi vinul şi imperceptibila accelerare a sângelui. Uneori am impresia că suntem doi cai înhămaţi la aceeaşi căruţă, că parcurgem acelaşi drum, că bem din acelaşi jgheab.

Mă urmăreşte asul de treflă din tablourile cubiste ale lui Picasso din colecţia Berggruen. Un semn, o ştampilă pe pulpa vitei care o programează pentru moarte. Asul cel mare, totdeauna câştigătorul, Trifoiul negru cu trei foi, crucea pe care ţi-e răstignit destinul. Pe sălile muzeului această simultaneitate între faţă şi profil, acest ochi îndreptat către tine şi celălalt întors la perete spre un spaţiu misterios, impenetrabil, în dubla perspectivă a vederii, a adresării, a comunicării. Totul, cele două ipostaze, integralitatea şi deruta cunoaşterii. Uneori creierul meu se crede în stare să gândească orice – ah, beţia de orgoliu sub luminile rampei – şi pe urmă trezirea în plină inepţie, ca o broască râioasă de care ţi-e frică şi scârbă.

A sosit Expresul 2000 cu scriitori din toate ţările Europei. Au venit şi ai noştri: Nae Prelipceanu, Adrian Popescu şi Andrei Bodiu. Mai târziu a apărut direct de la aeroport şi Ion Bogdan Lefter. El nu a făcut călătoria fabuloasă de şase săptămâni cu trenul pe ruta vechiului Expres care străbătea Europa din sud, de la Lisabona, până în nord, la Sankt Petersburg, trecând prin Scandinavia şi Ţările Baltice. La Friedrichstraße-Bahnhof e o atmosferă de circ, urale, muzică de fanfară, flori de hârtie. Participanţii la călătorie trec pe rând prin faţa publicului adunat pe peron, epuizaţi şi beţi de fericire, în aplauzele generale ca maratoniştii. Pe urmă suntem duşi într-o hală mare, la „Berliner Ensemble” unde ascultăm nişte discursuri extrem de entuziaste, primite cu ovaţii prelungite. Şi, în sfârşit, un spectacol: doi actori, un bărbat şi o femeie. Formează împreună un univers sonor prin pronunţarea nuanţată a literelor alfabetului, rostite izolat sau în grupuri de silabe lipsite de sens. Sunetele ciupesc simţurile, sunt ca degetele pe corzile unor instrumente de percuţie.

Oare chiar avem nevoie de sensuri? Oare chiar avem nevoie să ştim, când putem să simţim? De ce privirile, de ce atingerea, de ce culorile, de ce muzica, de ce parfumul, căldura, lumina, infinit mai palpabile, mai răscolitoare decât cuvintele? Şi totuşi, deşi le avem pe toate în jurul nostru, simţim o viaţă întreagă nevoia să spunem şi să ni se spună.

Thomas Wohlfahrt, directorul Institutului Cultural Literaturwerkstatt Berlin şi iniţiatorul proiectului LiteraturExpress 2000 vrea să mă convingă că poezia nu mai poate avea nici un viitor în forma ei scrisă în carte. Numai difuzată pe canalele de mass media, mai ales prin Internet, poate să creeze comunicarea directă, atât de indispensabilă în societatea viitorului presată de lipsa de timp. Poetul trebuie să obţină popularitatea vedetei. Generoasă idee!

Am din ce în ce mai multe momente când aş vrea să fiu lăsată în pace.

Aşadar locuiesc la Literaturhaus pe Fasanenstraße, în plin centrul Berlinului. Am o bursă de două luni de la Fundaţia Preußische Seehandlung. Le datorez această şansă nesperată lui Herr Ernest Wichner şi lui Herr Herbert Wiesner. Când am păşit prima dată în camera care urma să-mi adăpostească, vreme de şaizeci de zile, intimitatea, ceea ce m-a izbit în primul rând a fost răceala. Am avut impresia că intru într-un birou în care a fost pus un pat. Mobilă neagră cu stinghii metalice, o mulţime de aparate, de fire care se leagă, şerpuind pe lângă pereţi, de prize. Totul strălucitor, imaculat. Nici un fir de praf. O încăpere mansardată cu nişte oberlichturi plasate sus, aproape de tavan. În fiecare dimineaţă mă ridic pe vârfuri să văd dacă asfaltul e ud de ploaie, pentru că cerul, atât cât se vede, e mereu înnourat. E curios că din atâţia oameni câţi se vor fi perindat prin această locuinţă nimeni nu a lăsat aici nici o vibraţie, nici o urmă de existenţă vie, nici un accent personal. Numai maşina de scris. Numai ea, tastele pe care au trecut alte degete, braţele literelor impulsionate de mişcările gândului, hârtia care se derulează pe car ca o iubire consumată în singurătate, o simt a mea, în ea îmi deşert creierul, faţa mea ascunsă poate cea mai frumoasă.

Plec de acasă pe ploaie, mă întorc pe soare. Vântul pune norii la loc. Turiştii înfruntă eroic toate vicisitudinile timpului. Un oraş care nu se sperie de vreme. Aici totul durează puţin. Nici tristeţea nu se consumă întreagă, mereu e întreruptă de hohotele de râs de pe stradă. Văzându-i pe berlinezi atât de veseli, atât de degajaţi, atât de siguri pe ei, mă întreb dacă aicea se moare. Trebuie să învăţ această terapie. Mă impresionează eroismul bătrânilor, acel orgoliu de a nu se lăsa; octogenarele coafate, fardate, care urcă în autobuz fără să ceară sprijinul nimănui, vrând să-şi dovedească lor însele că sunt în stare, că mai pot, că nu se lasă excluse.

Mă surprind unele scene pe care la Bucureşti nu le-aş putea vedea niciodată. În faţă la „The Beersaloon” pe Ku’damm, la una dintre mesele cu umbreluţe, care se înghesuie aproape de trotuar, un bărbat chel, cu burta revărsându-i-se din T-Shirt, îşi scoate piciorul gol din sanda şi mângâie blana roşcată, mătăsoasă a setterului culcat în faţa lui. Prima impresie e de respingere, apoi toată scena mi se pare de o indicibilă poezie.

La noi în România oamenii când vor să fie degajaţi sunt vulgari.

După o pauză mai lungă rostim în acelaşi timp prima silabă dintr-o frază şi ne oprim ca să-l lăsăm pe celălalt să vorbească.

— Ce-ai vrut să spui, mă întreabă.

— Nimic important, o banalitate.

— Spune.

— De când porţi ochelari?

— De un an.

— Eu i-am pus la 45. Ochii tăi au câştigat faţă de ai mei trei ani.

— Şi la ce o să-mi folosească acest câştig când sunt mort? – mi se schimbă expresia –; nu te speria, am un umor macabru.

Tac. Îmi place.

— Şi tu ce voiai să-mi spui? îl întreb.

— Tot o banalitate. Ce-ai mai făcut azi?

Mă sperie aparatele, automatele, aceşti declanşatori de confort, pe care nu i-am văzut în Bucureşti; confortul mi se pare complicat, mai curând un disconfort pentru cel care e silit să-l înveţe. Îl înţeleg pe Rolf Bossert care în prima lui săptămână petrecută în Germania, spunea că e mai stresant confortul decât lipsa de confort. În multe îl înţeleg pe Rolf şi mi se face teamă. Când eram adolescentă – noi nu aveam pe atunci telefon – şi mama mă trimitea la cofetăria din colţ să-i telefonez de acolo profesoarei de balet, mă întorceam acasă spunând invariabil că nu răspunde, nu îndrăzneam să formez numărul. Până când m-am mutat la bloc, urcam toate scările din Bucureşti pe jos, pentru că mă temeam că liftul s-ar putea să cadă în puţ sau să continue să urce până iese prin acoperiş. Ştiu că nu mă avantajează aceste mărturisiri, dar cred că port în mine un instinct primitiv care nu se lasă dresat. Două luni în Berlin sunt de-ajuns să mă facă să-mi recunosc înapoierea, nu ştiu dacă un an mi-ar ajunge să-mi recuperez handicapul. Dar creierul? Uneori mă întreb cum arăt eu acolo în creier, unde nu mă vede nimeni. Cât de familiare îmi sunt acele mecanisme, acele circuite şi ce ireproşabil ştiu să le mânuiesc. Această convingere ar trebui să-mi dea un ascendent asupra celorlalţi. Şi totuşi, sunt gata să intru în pământ de ruşine în faţa portarului de la Sony Center.

În sala de conferinţe de la Literaturhaus Berlin. E înghesuială mare. Abia găsesc un loc liber. La intrare o doamnă tânără – în prima clipă mi s-a părut o fată – mă întreabă dacă vreau să intru. Nu o recunosc, nu mă recunoaşte. Mai târziu aflu că e Nicole, cea care mă impresionase atât de mult în seara aceea petrecută pe Niedstraße. Ce repede se uită oamenii, ce repede li se pierde chipul. Înainte de începerea lecturii propriu-zise, Kunert vorbeşte despre necesitatea de a recurge la miturile clasice în poezia de dinainte de Wende7. Existenţa cenzurii îl obliga pe artist să fie mai inventiv, să-şi creeze măşti ca să poată spune ce avea de spus. Acest procedeu îi rafina forma – artificiul estetic, pretextul poate fi uneori salutar în artă. Libertatea nu te îndeamnă la o asemenea performanţă. E brutală şi neselectivă. E clar că nu regreta cenzura, dar sublinia un lucru cunoscut: necesitatea creează invenţia. Cunoşteam acest postulat. Kunert venea din Est.

Am fost la Tierpark, în zona răsăriteană, în loc să merg la Zoo. Nu ştiu de ce mă atrag lucrurile şi locurile îndepărtate. Nu-mi place să ajung uşor la ceva. Şi pe urmă, partea estică a Berlinului mă cheamă, în ciuda acelei rămâneri în urmă, a gustului îndoielnic, a unei anumite brutalităţi, poate pentru că împart cu oamenii aceia un trecut asemănător, dar, de fapt, în primul rând, pentru că acolo regăsesc spiritul prusac, rigid şi greoi, mult mai aproape de Germania pe care o ştiu din cărţi. Acel Alexanderplatz din cartea lui Döblin, Unter den Linden cu clădirile masive, în care respiră o altă epocă, cu operele, cu palatele; există ceva imperial în zona aceea care-mi aminteşte de Viena. Spuneam că am fost la Tierpark. Un teren uriaş. Alei umbrite mirosind a răşină, alei mirosind a animale sălbatice, alei mirosind a parfum vechi, stătut, venind dinspre băncile pe care se odihnesc bătrânele doamne. Zgomote: râsete de copii, lătrături de câini, răgete. Îngheţată pentru toate buzunarele, de la două la şapte mărci. Îmi plac aleile întunecate şi pustii. Încă de la intrare am luat-o pe o astfel de alee şi am dat, culmea, de un cimitir. Nu cred că erau mai mult de cincisprezece morminte, toate cu lespezi de piatră şi cu cruci grele, aproape de aceeaşi înălţime, totul era de un gri închis, drumul, cimentul, cerul. M-am speriat ca de o premoniţie, am plecat fără să mă întreb cine era îngropat acolo. Pe măsură ce pâlcurile de oameni se înteţesc, mă apropii de animale. Aceleaşi ca peste tot. În fiecare oraş în care mă duc vizitez grădinile zoologice. E o reminiscenţă din copilărie, aşa cum Eva Breun, o ziaristă din fosta RDG, când intra într-un oraş străin, primul lucru pe care-l făcea era să-i guste pâinea. Zăbovesc mult în sectorul păsărilor, care de fapt mă interesează cel mai puţin, dar ochiul îmi stăruie pe un amănunt ciudat. O puzderie de pescăruşi se agită într-o cuşcă sub un clopot din plasă metalică, se rotesc, ţipă sfâşietor sub acoperişul care-i condamnă la captivitate. Iar pe acea cupolă, deasupra vacarmului, a zbaterii, un pâlc de porumbei dorm liniştiţi. Să cred că numai cei aflaţi în captivitate vor să zboare şi cei care au deasupra cerul liber nu se sinchisesc de asta?

La întoarcere în metrou. Pe banca din faţa mea doi bărbaţi. Vorbesc tare. Aud fiecare cuvânt fără să înţeleg mare lucru. Berlineza continuă să fie pentru mine un fel de automat care mă ispiteşte cu bomboanele lui poleite, dar nu ştiu să-l mânuiesc. Numele proprii, neologismele îmi sunt familiare. Reţin: La Rochelle, Malaga, Norvegia, Dublin, Montparnasse, Egipt, Tenerife... Înţeleg că vorbesc despre locurile pe unde au fost. Se laudă ca doi copii: „A mea e mai frumoasă”. „Ba a mea”. Pe urmă locul denumirilor geografice e luat de prescurtări. La fiecare a doua propoziţiune apare SPD, CDU, PDS. Vorbesc repede, încâlcit. Apoi foarte clar şi răspicat: Alle sind Verbrecher8. Trec la instituţii, la bănci: Alle sind Verbrecher. Mai sorb o gură de bere din conservele pe care le ţin în mână. Vorbesc de closetele din trenuri: o mizerie. Aud numele România. Ciulesc urechile. Unul spune că a fost în Hermannstadt şi înainte şi după schimbare. Înainte era mai bine, nu erau atâţia Verbrecher. Şi în Cehia sunt mulţi Verbrecher, dar în Slovacia e cu totul altceva. Sunt alţi oameni!

Mă întreb, or fi din Est sau din Vest? Se laudă că fac alpinism. Unul spune că la 45 e mijlocul vieţii, celălalt că la 60. Amândoi se consideră robuşti şi falnici ca brazii.

Emoţii. Mereu emoţii. Încă din prima zi când am sosit aici Herr Wiesner m-a invitat să particip la o masă rotundă cu traducători şi editori pe tema tranzitului de literatură în Europa şi America. Accentul se pune pe frecvenţa traducerilor germane în alte ţări. Mă văd deodată aruncată în arenă; opt concurenţi înarmaţi cu cataloage şi dosare stabilesc cursul traducerilor din limba germană în limbile: engleză, americană, olandeză, italiană, franceză, spaniolă, poloneză, ungară şi, evident, română. CV-urile lor sunt infinit mai cuprinzătoare: nenumărate congrese, călătorii prin toate ţările lumii; unii sunt editori, directori de reviste, au fundaţii, sunt în permanent contact cu mişcarea internaţională a cărţii, cu târgurile, cu expoziţiile, cu cele mai moderne mijloace electronice folosite în receptarea şi difuzarea literaturii. Şi eu, ce ştiu eu? Îmi cunosc traducerile şi câteva alte traduceri din germană care mi-au căzut întâmplător în mână. Nu mă gândesc atât la handicapul meu personal, cât la faptul că reprezint România. Mă mai liniştesc pentru că nu se spune mare lucru. Fiecare repetă acelaşi pomelnic de monştri sacri; mereu Thomas Mann, mereu Musil, mereu Hesse, Thomas Bernhard, Günter Grass. De câteva ori Süßkind sau Elfriede Jelinek, aceştia din urmă sunt priviţi cu rezerve. Se rostesc şi numele unor scriitori mai noi din Germania, care nu sunt cunoscuţi la noi. Explic că în România s-a tradus la un moment dat mult din acele culturi care au adus o revoluţie în literaturile lumii. Mă refer la noul val al romanului francez sau la literatura sudamericană. În naivitatea mea spun că nu am ştiinţă ca în literatura germană să se fi petrecut schimbări spectaculoase care să impulsioneze alte literaturi. Gafele sunt specialitatea mea. Se stabileşte un bilanţ aproximativ al traducerilor germane în alte ţări, prind curaj. Spun sigură pe mine: circa 25-30 de traduceri pe an. Exagerez. Aştept aplauzele. Polonia plusează: 70-80 de titluri. Deci România iar nu e la înălţime. Trebuie să constat, pentru a câta oară, că polonezii şi ungurii au un avans impresionant faţă de noi.

Bine că s-a terminat! Seara, după masa rotundă, un pahar de vin roşu cu Ingrid şi cu Gerhard la restaurantul de la parterul casei unde locuiesc, la Literaturhaus. Vinul îmi face bine, îmi spală jegul din suflet.

Altă dată, în acelaşi loc, îmi spune: Îţi dai seama că acum toate astea îţi aparţin, casa şi grădina, şi felinarele şi copacii prin care se filtrează lumina, şi foşnetul apei înviorând iarba, şi aleile cu pietriş, şi poarta de fier, totul. Îl privesc cu ochi mari şi mă las vârtejului acela de vorbe ca partizanca din filmul Al 41-lea, vrăjită de ofiţerul ţarist.

Stau, îmi beau cafeaua. Fumez. Ce am să scriu mai departe? Tot ce e acum material şi palpabil în jurul meu habar n-are că peste treizeci de zile balonul roşu se va dezumfla şi va cădea la pământ. Fără îndoială am o zi proastă. De ce nu ştiu să-mi folosesc mâinile decât mişcând acest pix pe hârtie? De ce nu ştiu să fac sarmale ca Pipi, să invit prieteni la masă, să calc cămăşi? O cămaşă albastră, apretată, e un cer, una albă e zăpadă. Îmi spune că eschimoşii au zeci de cuvinte diferite pentru zăpadă. După nuanţele pe care le îmbracă albul sub efectul luminii naturale... văd o zăpadă albastră, una galbenă, una violetă, una oranj. Zăpezi aşezate în cupe ca îngheţata de fructe şi oamenii locului care nu le mai văd pentru că ei se gândesc la ziua de mâine, mereu la ziua de mâine şi din azi nu mai rămâne nimic niciodată.

De ce îmi place mie să bat drumurile de nebună şi să mă rătăcesc? De ce îmi plac efortul, neliniştea, orgoliul de a găsi singură ceea ce caut? Ţin minte că în prima mea zi berlineză, în drum spre Pipi, am încurcat totul. Numărul autobuzului, numele staţiei, direcţia pe care trebuia s-o apuc. Şi pe urmă a început aventura. Încercam să-mi amintesc casele, firmele pe care le văzusem astă iarnă când am mai fost la Berlin cu ocazia unei seri de lectură la Hackesche Höfe. Casa învelită într-o plasă verde era în renovare, o numeam cadâna, taverna grecească, biserica veche din cărămidă roşie pe care o confund, de fiecare dată, cu o primărie. Staţia de metrou Eisenacherstraße, căreia mereu îmi vine să-i spun Eschenbacherstraße, fireşte de la Wolfram von Eschenbach. Ce mult mi-au plăcut mie acele nume scrise în memoria mea de studentă la germană: Gottfried von Straßburg, care nici azi nu ştiu dacă l-a tradus sau l-a plagiat pe Chrétien de Troys, Walter von der Vogelweide şi acele Morgenlieder în care dragostea cobora, în sfârşit, din turnul castelului şi ajungea în iarba caldă încă de respiraţiile gâfâite ale nopţii. Iar m-au furat drumurile lăturalnice. De unde am pornit şi unde am ajuns? Da, în cele din urmă ajung la Pipi. Îmi dă cărţi să citesc. Mi-e ruşine s-o refuz. De când traduc zilnic au trecut ani, cred, fără să fi citit vreo carte. Ajung seara acasă. Aprind veioza, mă întind în pat. Am lângă mine scrumiera, ţigările şi batonul de ciocolată. Mă răsfăţ. Mă imaginez o curtezană de lux, coborâtă din paginile lui Balzac.

Citesc. Castelul Gripsholm de Tucholski (l-am primit şi în original; alineatul cu care se deschide cartea: „Dieses innige, unnachahmlich graziös und amüsante Buch... haben sich Liebende seit seinem Erscheinen 1931 immer wieder geschenkt...”9 – la Berlin am descoperit că-mi plac darurile), Prinţesa şi anticarul de Enzo Siciliano, Travesti de Mircea Cărtărescu. Parcă aş fi aruncată de o catapultă din Suedia în Germania, din Germania în Italia, din Italia în România. Parcă trăiesc în plin onirism. Nu ştiu ce miracol a putut să facă Pipi cu patima ei aproape patologică pentru literatură, de a reuşit să mă contamineze, să-mi redea acea perversitate prin care păcăleşti trecerea timpului. Azi am început Vineri şi limburile pacificului de Michel Tournier. Dar despre asta mai târziu, după ce o termin.

Iau U15 spre Warschauerstraße, cobor la Kurfürstenstraße, ies pe Potsdamerstraße – sunt curioasă de câte ori am să scriu cuvântul Straße într-o singură frază. Mă sui în autobuzul care mă duce la Nationalgalerie. Clădirea modernă din sticlă, în forma unui cub căruia i s-a tăiat jumătatea de sus, are două niveluri. Sus e Renzo Piano Building Workshop. Jos e pictură şi sculptură din secolul XX. Sunt două sectoare mari la intrările cărora scrie pe una Die große Abstrakte, pe cealaltă, Die große Reale. La nivelul superior, arhitectură modernă. O construcţie gigantică fragmentată în structurile ei: Marele atelier de la Genova amplasat pe coasta stâncoasă, Punta nave, înconjurată de mare, unde se află chiar reşedinţa Renzo Piano Building Workshop. Expoziţia prezintă elemente funcţionale de structură, dar şi de decor. Detalii ale plafonului pe care sunt amplasate nişte plăci metalice în formă de frunze de lotus, în spatele cărora se află instalaţiile de căldură şi lumină; macheta grădinii interioare – impresionantă. Toată flora lumii se întâlneşte aici. Omul nu o să-şi piardă niciodată instinctul frumosului, pentru că acesta este indestructibil legat de instinctul libertăţii. Un spaţiu muzical pentru operă, un spaţiu liturgic în amintirea lui Padre Pio. Cobor la nivelul de jos. Precumpănesc artiştii germani. Periplul printre tablouri începe cu cubismul „în manieră clasică” – mult mai aşezat, mult mai cuminte decât la cei din sud –, pare neinspirat vizavi de Picasso sau de Juan Gris. Ajung la Klee, mult Klee; sunetul misterios, poetic, care emană din culoare şi din geometriile fin îmbinate. Un titlu îmi reţine atenţia: Bewegliches zu Starrem. Sunt consternată; e chiar fraza pe care am visat-o acum un an şi mi-am scris-o într-o poezie: „de la piatra mişcătoare la frumoasa statică”. Pânzele lui Emil Schuhmacher ca nişte imense plăgi deschise, ca nişte vânătăi cosmice şi alături de ele, Harting Hans: penajul unei păsări mari, negre, numai elanul penajului pentru o clipă pe un fond roşu. Caut un pictor născut în acelaşi an cu mine. Îl găsesc. Heinz Mack. Nişte linii verticale irizate, alternând în alb şi negru – fără titlu. Mă recunosc. Panouri de diferite dimensiuni, compuneri din linguri, din cuie – Günther Necker, Arman, déjà vu. Şi mai încolo o figură de cult din Papua-Noua Guinee. De ce vechii, primitivii, spun mult mai mult decât cei noi? Vor să ne reamintească. O sală întreagă Kokoschka. Pictura ţipă, culorile ard. O sală întreagă Munch. Sugestia disperării e disperarea însăşi. Durerea e în gest. Puţini artişti germani personali, inconfundabili. Îi caut pe Victor Brauner şi pe Marcel Iancu. La Viena i-am găsit la muzeul de artă modernă „Lichtenstein”, aici nu. Păcat.

Ne întâlnim două zile la rând, întâmplător, în locuri diferite. Ja, was ist das? Was ist das? – îmi spune. Îmi vine să-i răspund: Vielleicht haben wir einen gemeinsamen Blindenhund10. Tac.

1 „Stranietatea” care atrage şi sperie în acelaşi timp.

2 Mai aşteaptă puţin.

3 V-am remarcat ieri la lectura de la Guggenheim. Arătaţi atât de bine.

4 Fii cuminte, o să se întoarcă.

5 Ciorba de la cazan.

6 Poftă.

7 Cotitură (schimbarea regimului).

8 Toţi sunt criminali.

9 Această carte intimă, de o graţie neîntrecută şi amuzantă... şi-au dăruit-o îndrăgostiţii mereu de la apariţia ei în 1931.

10 Suntem doi orbi care-şi împart acelaşi câine însoţitor.