Kazuo Ishiguro, Never Let Me Go

Copyright © 2005 Kazuo Ishiguro

All rights reserved

© 2006, 2011, 2017 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7096-3

ISBN PDF: 978-973-46-7097-0

ISBN print: 978-973-46-7128-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/Aldo Murillo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

KAZUO ISHIGURO s-a născut la Nagasaki în 1954 şi a imigrat în Marea Britanie în 1960. A debutat ca prozator la douăzeci şi opt de ani cu Amintirea palidă a munţilor, roman recompensat cu The Winifred Holtby Prize of the Royal Society of Literature şi tradus ulterior în treisprezece limbi. În 1986 i-a apărut al doilea roman, Un artist al lumii trecătoare, nominalizat în acelaşi an la Booker Prize, laureat al Whitbread Book of the Year Award şi tradus în paisprezece limbi. 1989 este pentru Ishiguro anul de vîrf al carierei, autorul obţinînd cu Rămăşiţele zilei rîvnitul Booker Prize. În 1995 Ishiguro a publicat Nemîngîiaţii (urmat de Pe cînd eram orfani, Să nu mă părăseşti şi Uriaşul îngropat). În acelaşi an Kazuo Ishiguro a primit distincţia Officer of the British Empire for Services to Literature şi în 1998 titlul de Chevalier de l’Ordre des Arts et des Lettres din partea statului francez. În 2017 Ishiguro primeşte Premiul Nobel pentru Literatură.

Pentru Lorna şi Naomi

Anglia, sfîrşitul anilor ’90

PARTEA ÎNTÎI

Capitolul unu

Numele meu este Kathy H. Am treizeci şi unu de ani şi sînt îngrijitoare de peste unsprezece ani. Pare destul de mult, o ştiu, dar adevărul este că am fost rugată să mai continui încă opt luni, adică pînă la sfîrşitul anului. Aşadar, în total vor fi exact doisprezece ani. Ştiu, faptul că sînt îngrijitoare de atîta timp nu se datorează neapărat extraordinarelor calităţi pe care se spune că le-aş avea. Cunosc cazuri de îngrijitori excelenţi la serviciile cărora s-a renunţat după doar doi sau trei ani. Pe de altă parte, ştiu cel puţin un îngrijitor care a continuat vreme de paisprezece ani, în ciuda faptului că era o persoană care pur şi simplu nu-şi avea locul în profesia asta. Nu mă înţelegeţi greşit, n-o spun ca să mă laud. Însă ştiu sigur că sînt foarte încîntaţi de treaba pe care o fac, aşa că, încet-încet, am început să fiu şi eu. Donatorii mei s-au comportat întotdeauna mai bine decît era de aşteptat. S-au recuperat uimitor de repede şi aproape nici unul dintre ei nu a fost catalogat drept „agitat“, nici măcar înainte de a patra donaţie. În sfîrşit, poate că acum chiar mă laud. Dar pentru mine e foarte important să îmi fac treaba cît se poate de bine – şi în primul rînd partea în care trebuie să-i ajut pe donatori să rămînă „calmi“. Mi-am dezvoltat un fel de instinct care intră automat în funcţiune atunci cînd mă aflu în preajma donatorilor. Ştiu şi cînd să stau cu ei şi să-i alin, şi cînd să-i las singuri; şi cînd să ascult tot ce-mi spun, şi cînd să ridic din umeri şi să le zic să termine cu prostiile.

În fine, n-are nici un rost să mă laud singură. Cunosc îngrijitori care lucrează şi astăzi şi care sînt cel puţin la fel de buni ca mine, fără a se bucura măcar de jumătate din aprecierea de care am parte eu. Dacă sînteţi cumva unii dintre ei, vă înţeleg foarte bine frustrarea – legată de camera în care stau, de faptul că am maşină şi, mai presus de toate, legată de faptul că am voie să mi-i aleg singură pe cei de care să am grijă. În plus, mai sînt şi fostă elevă la Hailsham, ceea ce e suficient pentru a stîrni antipatia pe loc. Lui Kathy H., se spune, i se dă voie să-şi aleagă singură pacientul pe care să-l îngrijească şi mereu şi-i alege pe-ai ei: persoane de la Hailsham sau din alte locuri privilegiate de genul ăsta. Nu-i de mirare că are o rată aşa mare de succes. Am auzit-o de mii de ori, deci sînt sigură că o voi mai auzi şi de acum încolo şi e posibil să existe un grăunte de adevăr în afirmaţia asta. Dar nu sînt cea dintîi căreia i s-a îngăduit să-şi aleagă pacientul pe care să-l îngrijească şi mă îndoiesc că voi fi cea din urmă. Şi, oricum, mi-am făcut norma şi am îngrijit donatori veniţi din toate părţile. Nu uitaţi, atunci cînd voi termina, voi fi făcut deja asta vreme de doisprezece ani, însă doar în ultimii şase mi-au permis să aleg.

Şi de ce să n-o facă? Îngrijitorii nu sînt maşini. Încerci să faci tot ce poţi pentru fiecare donator, dar pînă la urmă oboseşti. Nu poţi avea răbdare şi energie la nesfîrşit. Aşa că, fireşte, atunci cînd ţi se oferă şansa de a alege, ţi-i alegi pe ai tăi. E normal. Mi-ar fi fost absolut imposibil să fac asta atît de mult timp dacă aş fi încetat să ţin în fiecare secundă la donatorii mei. Şi, în orice caz, dacă nu mi-ar fi fost dată posibilitatea de a alege, cum m-aş mai fi apropiat iar de Ruth şi de Tommy după toţi aceşti ani?

Însă, desigur, există din ce în ce mai puţini donatori de care îmi amintesc, aşa că, practic vorbind, alegerile mele sînt destul de limitate. Cum am mai spus, e mult mai greu atunci cînd nu ai acea legătură profundă cu donatorul şi chiar dacă o să-mi fie dor de zilele cînd eram îngrijitoare, mi se pare absolut firesc ca totul să se termine la finele acestui an.

Întîmplarea face ca Ruth să fi fost doar al treilea sau al patrulea donator pe care l-am ales de cînd mi s-a permis să o fac. În momentul respectiv i se repartizase deja un îngrijitor şi îmi amintesc că mi-a trebuit ceva curaj pentru a cere aşa ceva. Dar pînă la urmă am reuşit şi, în clipa în care am dat ochii cu ea la centrul acela de recuperare din Dover, toate vechile noastre divergenţe, chiar dacă nu pot spune că s-au evaporat cu desăvîrşire, au părut brusc mult mai puţin importante ca restul – cum ar fi faptul că am crescut împreună la Hailsham sau că ştiam şi ne aminteam lucruri de care nimeni altcineva nu avea habar. Bănuiesc că din clipa aceea am început să caut donatori exclusiv printre cei din trecutul meu şi, în măsura în care era posibil, am ales să am de-a face doar cu persoane de la Hailsham.

În decursul anilor au fost mai multe momente în care am încercat să las Hailshamul în urma mea, în care mi-am spus că n-ar trebui să mă întorc atîta spre trecut. Dar apoi a venit o clipă cînd pur şi simplu am încetat să mai opun rezistenţă. Acest lucru a avut legătură cu un anume donator de odinioară, din al treilea an de cînd eram îngrijitoare, şi cu reacţia lui din momentul în care am pomenit că am crescut la Hailsham. Era după a treia donaţie, care nu decursese chiar foarte bine, şi probabil ştia că n-o va mai duce prea mult. Abia respira, dar s-a uitat la mine şi mi-a zis:

— Hailsham. Pun pariu că era un loc foarte frumos.

Apoi, a doua zi dimineaţa, în timp ce făceam conversaţie pentru a-i abate atenţia de la situaţia lui, cînd l-am întrebat unde-a crescut, mi-a spus de nu ştiu care loc din Dorset şi, în spatele pustulelor, chipul i s-a schimonosit într-o nouă grimasă. Şi mi-am dat seama cu cîtă disperare îşi dorea să nu-şi amintească. În loc de asta, voia să afle despre Hailsham.

Aşa că pe parcursul următoarelor cinci sau şase zile i-am spus tot ce dorea să ştie, iar el a stat întins în pat, conectat la aparate, cu un zîmbet blînd pe faţă. Mă întreba şi despre lucrurile importante, şi despre cele mai puţin însemnate. Despre paznicii noştri, despre cum fiecare dintre noi avea propriul cufăr cu colecţii personale sub pat, despre fotbal, despre rounders¹, despre poteca ce înconjura clădirea principală şi despre toate ascunzişurile de pe traseu, despre iazul cu raţe, despre mîncare, despre priveliştea ce se vedea pe fereastra Clasei de Artă, peste cîmpuri, într-o dimineaţă ceţoasă. Uneori mă făcea să repet iar şi iar aceleaşi lucruri, lucruri pe care i le spusesem cu doar o zi în urmă, de parcă nu i-aş fi vorbit niciodată despre ele. „Aveaţi sală de sport?“ „Cine era paznicul tău preferat?“ La început am crezut că e din cauza medicamentelor, apoi însă mi-am dat seama că mintea îi era suficient de limpede. El nu voia doar să audă despre Hailsham, ci să-şi amintească despre Hailsham, ca şi cum şi-ar fi petrecut acolo şi propria copilărie. Ştia că sîntem aproape de final, aşa că asta făcea: mă punea să-i descriu lucrurile ca să şi le fixeze cît mai bine în minte, probabil pentru ca în timpul acelor nopţi fără somn, datorate amestecului de medicamente, durere şi epuizare fizică, graniţa dintre amintirile mele şi ale lui să se şteargă încet. Abia atunci am înţeles pentru prima dată cu adevărat cît de norocoşi am fost noi – Tommy, Ruth, eu şi toţi ceilalţi.

Şi azi, şofînd de-a lungul şi de-a latul ţării, văd lucruri care încă mi-amintesc de Hailsham. Atunci cînd trec pe lîngă marginea înceţoşată a unui cîmp ori cînd, în timp ce cobor într-o vale, văd de departe anumite părţi ale unei case imense sau chiar şi un anume aranjament de plopi pe un deal, mă gîndesc „Poate că aici e! L-am găsit! Ăsta e Hailsham!“ După care îmi dau seama că e imposibil şi pornesc mai departe la volan şi gîndurile îmi zboară aiurea. E vorba mai ales de acele pavilioane. Le văd peste tot prin ţară, la capătul îndepărtat al terenurilor de joacă: mici clădiri din prefabricate, cu un şir de ferestre nefiresc de înalte, aproape lipite de streaşină. Cred că au construit foarte multe pavilioane de felul acesta în anii ’50 şi ’60, de cînd probabil că data şi al nostru. Cînd trec pe lîngă vreunul, mă uit la el îndelung şi într-o zi o să mă izbesc de un pom sau de altceva, însă nu mă pot abţine nicidecum. Nu cu mult timp în urmă treceam pe o stradă pustie din Worcestershire şi am văzut de partea cealaltă a unui teren de crichet unul care semăna într-atîta cu al nostru, din Hailsham, încît pur şi simplu am întors maşina şi m-am dus să mă uit mai bine la el.

Ne plăcea foarte mult sala noastră de sport, poate fiindcă ne amintea de căsuţele acelea atît de drăguţe în care stăteau odinioară oamenii şi pe care le vedeam în cărţile cu poze cînd eram copii. Mi-aduc aminte cum, atunci cînd eram Juniori, ne rugam de paznici să ne lase să ţinem ora următoare în pavilion, nu în sala de clasă obişnuită. Apoi, cînd eram în Senior 2 – şi aveam doisprezece spre treisprezece ani –, pavilionul devenise locul ideal în care să te ascunzi cu cei mai buni prieteni dacă voiai să scapi de restul celor de la Hailsham.

Pavilionul era destul de mare ca să încapă în el două grupuri separate fără să se deranjeze unul pe celălalt, iar în timpul verii pe verandă putea să stea chiar şi un al treilea grup. Însă, evident, fiecare îşi dorea locul doar pentru el şi prietenii lui, aşa că întotdeauna ne ciondăneam şi ne certam din cauza asta. Paznicii ne spuneau mereu să ne purtăm civilizat, dar în practică trebuia să ai nişte personalităţi foarte puternice în grup pentru a izbuti să pui stăpînire pe pavilion în timpul unei pauze sau al unei ferestre. Bine, nici eu nu eram chiar lipsită de vlagă, dar cred că Ruth era cea datorită căreia reuşeam să prindem locul ăsta atît de des cum o făceam.

De obicei ne mulţumeam să ne lăfăim pe scaune şi pe bănci – eram cinci, şase dacă venea şi Jenny B. – şi să tragem o porţie zdravănă de bîrfă. Era genul de conversaţie care nu putea avea loc decît dacă erai ascuns în pavilion. Discutam despre un lucru care ne îngrijora sau sfîrşeam într-un rîs isteric ori într-o ceartă aprinsă. În principiu, era o cale de a ne descărca un pic în compania celor mai buni prieteni.

În după-amiaza la care mă gîndesc stăteam în picioare pe taburete şi pe bănci, înghesuite la ferestrele înalte. Acestea ne ofereau o panoramă limpede asupra terenului de joacă, unde vreo doisprezece băieţi din anul nostru şi din Senior 3 se adunaseră să joace fotbal. Soarele strălucea intens şi probabil că puţin mai devreme plouase, fiindcă îmi amintesc perfect cum lumina lui se reflecta în suprafeţele de iarbă noroioase.

Cineva a spus că ar trebui să avem grijă să nu ne vadă, dar nici una dintre noi nu s-a clintit din loc. Apoi Ruth a zis:

— Nu bănuieşte absolut nimic. Uite la el! Chiar nu bănuieşte absolut nimic.

Cînd a spus asta, m-am uitat la Ruth, aşteptînd să observ pe faţa ei vreun semn cît de mic de dezaprobare faţă de lucrurile pe care băieţii aveau de gînd să i le facă lui Tommy. Însă în clipa următoare Ruth a pufnit în rîs şi a zis:

— Ce idiot!

Şi mi-am dat seama că pentru Ruth şi celelalte, indiferent ce aveau de gînd să facă băieţii, era un lucru extrem de îndepărtat, iar faptul că aprobam sau nu acţiunile lor nu avea nici cea mai mică importanţă. În acel moment eram strînse în faţa ferestrelor nu pentru că am fi aşteptat cu nerăbdare să-l vedem pe Tommy umilit din nou, ci fiindcă auziserăm despre ultimul lui plan de răzbunare şi eram uşor curioase să îl vedem desfăşurîndu-se. Pe vremea aia nu cred că băieţii se gîndeau prea mult la ce-şi făceau unul altuia. Ruth, ca şi celelalte, privea totul cu detaşare şi e destul de posibil ca şi eu să fi făcut la fel.

Sau poate că nu-mi amintesc cum trebuie. Poate că pînă şi atunci, cînd l-am văzut pe Tommy străbătînd în fugă terenul, cu încîntarea de a fi fost acceptat din nou în rîndul celorlalţi vizibilă pe chipul lui, gata să joace iar jocul la care excela, voi fi simţit o mică împunsătură dureroasă. Ce-mi aduc sigur aminte e că am observat că Tommy are pe el tricoul bleu, cu guler, pe care şi-l luase de la Solduri cu o lună în urmă şi de care era extrem de mîndru. Îmi amintesc că m-am gîndit: „Doamne, ce tîmpit e să şi-l ia la fotbal! O să şi-l strice şi pe urmă să te ţii!“ Am zis cu voce tare, fără să mă adresez cuiva anume:

— Tommy are pe el tricoul cel nou. Tricoul lui preferat, cu guleraş.

Nu cred că m-a auzit cineva, pentru că toate erau ocupate să rîdă de Laura – marele măscărici din grupul nostru –, care reproducea pe rînd toate expresiile de pe faţa lui Tommy în timp ce alerga, făcea semne, striga şi ataca. Ceilalţi băieţi fugeau pe teren în ritmul ăla leneş pe care îl adoptă atunci cînd se încălzesc, dar Tommy era atît de înnebunit de încîntare, că părea gata să se avînte în orice clipă în joc. Am zis, de data asta mai tare:

— O să sufere groaznic dacă îşi strică tricoul.

Acum Ruth m-a auzit, dar probabil că mi-a interpretat vorbele ca pe un soi de glumă, fiindcă a început să rîdă destul de tare, apoi a comentat şi ea ceva.

După aceea băieţii au încetat să mai dea în minge şi au rămas într-un grup compact în noroi, cu piepturile ridicîndu-li-se şi coborîndu-le încet, în timp ce aşteptau să înceapă alegerea jucătorilor. Cei doi căpitani aleşi erau amîndoi din Senior 3, deşi toată lumea ştia că Tommy e cel mai bun jucător din an. Au dat cu banul pentru prima alegere, apoi cel care a cîştigat s-a uitat lung la grup.

— Uită-te la el, a zis cineva din spatele meu. E absolut convins că el o să fie primul ales! Uitaţi-vă la el!

Adevărul e că Tommy chiar arăta destul de comic în momentul ăla, iar asta te făcea să-ţi spui în gînd, ei bine, da, dacă e chiar atît de tembel, atunci merită să i se întîmple toate astea. Ceilalţi băieţi se prefăceau că nu sînt deloc atenţi la procesul selecţiei, că nu le pasă absolut deloc în ce ordine sînt aleşi. Unii vorbeau în şoaptă între ei, alţii îşi legau mai bine şireturile, iar alţii se mulţumeau să se uite în jos, la picioarele care bătuceau noroiul. Dar Tommy avea privirea pironită asupra băiatului din Senior 3, de parcă acesta i-ar fi strigat deja numele.

Laura şi-a continuat reprezentaţia tot timpul cît a durat alegerea jucătorilor, imitînd fiecare expresie de pe chipul lui Tommy: cea intens fericită de la început; cea de îngrijorare nedumerită din clipa în care deja fuseseră aleşi patru băieţi, dar el nu se număra printre ei; durerea şi panica din momentul în care începuse să îşi dea seama ce se întîmplă de fapt. Nu o priveam întruna pe Laura, pentru că mă uitam la Tommy. Ştiam însă ce face, fiindcă toate celelalte continuau să rîdă şi s-o încurajeze să continue. Apoi, cînd Tommy a rămas complet singur şi toţi băieţii din jurul lui au început să rîdă batjocoritor, am auzit-o pe Ruth:

— Începe. Staţi aşa! Şapte secunde. Şapte, şase, cinci…

Dar n-a mai continuat. Tommy a izbucnit în zbierete şi urlete, iar băieţii, acum rîzînd făţiş, au luat-o la fugă spre Terenul de Sud. Tommy a pornit cu paşi mari pe urma lor. Era greu de spus dacă instinctul îl îndemna să pornească după ei furios, pentru a-i pedepsi, sau dacă era doar speriat să nu rămînă în urmă. În orice caz, după puţin timp s-a oprit şi a rămas pe loc, stacojiu, uitîndu-se după ei. Apoi a început să ţipe şi să strige un talmeş-balmeş fără sens, compus din înjurături şi insulte.

Pînă la ora respectivă avuseserăm ocazia să asistăm la multe izbucniri violente de-ale lui Tommy, aşa că ne-am dat jos de pe taburete şi ne-am împrăştiat prin cameră. Am încercat să încropim o conversaţie despre altceva, dar în fundal Tommy continua să vocifereze, apucat de pandalii, şi, cu toate că la început ne-am mulţumit să dăm ochii peste cap şi să-l ignorăm, în cele din urmă – probabil la cel puţin zece minute de cînd ne dăduserăm jos – am urcat iar la fereastră.

Acum nu se mai vedea nici unul dintre ceilalţi băieţi, iar Tommy nu mai încerca să comenteze către cineva anume. Pur şi simplu urla isteric, dînd din mîini spre cer, spre vînt, spre cel mai apropiat par al gardului. Laura a zis că poate „repetă din Shakespeare“. Altcineva a remarcat cum, de fiecare dată cînd striga ceva, ridica un picior de la pămînt şi şi-l întindea, „ca un cîine care face pipi“. Adevărul e că şi eu remarcasem mişcarea asta a lui, dar ceea ce mă izbise fusese faptul că de fiecare dată cînd bătea din picior cu obidă, împroşca bucăţele de noroi, care îi acopereau gleznele. M-am gîndit iar la tricoul la care ţinea atît de mult, dar era prea departe ca să văd dacă aruncase noroi şi pe el.

— E un pic cam crud din partea lor că îşi bat mereu joc de el în felul ăsta, a spus Ruth. Dar e vina lui. Dacă ar învăţa să-şi păstreze cumpătul, l-ar lăsa în pace.

— Ba nu l-ar lăsa deloc în pace, a spus Hannah. Şi Graham K. face urît, dar din cauza asta cu toţii sînt extrem de grijulii în preajma lui. Motivul pentru care se iau în halul ăsta de Tommy e că e prea lasă-mă-să-te-las.

Apoi toată lumea a început să vorbească simultan despre cum Tommy nu a încercat niciodată să fie creativ şi cum nu avea nimic de dat la Schimbul de Primăvară. Cred că adevărul era că în acel moment ne doream toate din suflet să vină un paznic şi să-l ia în casă. Şi, deşi noi nu avuseserăm nici o legătură cu această nouă scenă de umilire a lui Tommy, stătuserăm toate cu ochii lipiţi de geam şi începeam să ne simţim un pic vinovate. Dar nu se vedea nici urmă de paznic, aşa că am continuat să căutăm motive pentru care Tommy merita să păţească aşa ceva. Apoi, cînd Ruth s-a uitat la ceas şi a zis că, în ciuda faptului că mai avem timp, ar trebui să ne întoarcem în casă, nimeni nu s-a opus.

Cînd am ieşit din pavilion, Tommy încă nu se potolise. Casa se afla în stînga noastră şi, pentru că Tommy stătea în picioare pe terenul din faţă, nu era nevoie să trecem pe lîngă el. În orice caz, el privea în cealaltă direcţie şi părea că nici nu ne-a văzut. Şi totuşi, în timp ce prietenele mele au luat-o de-a lungul marginii terenului, eu am pornit spre el. Ştiam că asta le va nedumeri, dar am continuat să merg în direcţia respectivă chiar şi după ce am auzit şoaptele insistente ale lui Ruth, care mă îndemnau să mă întorc.

Bănuiesc că Tommy nu era obişnuit să fie întrerupt în timpul acceselor sale de violenţă, fiindcă prima lui reacţie atunci cînd am ajuns lîngă el a fost să se holbeze la mine preţ de o clipă, după care a continuat să vocifereze. Era ca şi cum el interpreta Shakespeare, iar eu intrasem pe scenă în mijlocul reprezentaţiei. Nici măcar cînd i-am spus „Tommy, tricoul tău cel frumos. O să ţi-l strici“, nu mi-a dat nici cel mai mic semn că m-ar fi auzit.

Aşa că m-am apropiat şi i-am pus o palmă pe braţ. Ulterior celelalte au crezut că a făcut-o dinadins, dar eu sînt sigură că a fost ceva neintenţionat. Continua să dea din mîini în toate părţile şi n-avea de unde să ştie că eu am de gînd să întind palma spre el. Oricum, în clipa în care şi-a ridicat braţul cu putere, mi-a aruncat mîna în lateral şi m-a lovit în obraz. Nu m-a durut deloc, dar am icnit instinctiv, odată cu aproape toate fetele din spatele meu.

Abia atunci Tommy a devenit conştient de prezenţa mea, a celorlalte, de sine, de faptul că se află în mijlocul terenului, cuprins de năbădăi, şi m-a privit cu un aer uşor tîmp.

— Tommy, am zis destul de aspru. Ţi-ai dat cu noroi pe tricou.

— Şi ce? a murmurat el.

Dar chiar în clipa în care a rostit aceste cuvinte s-a uitat în jos, a remarcat petele maronii şi s-a abţinut cu greu să nu înceapă să ţipe îngrozit. Apoi am văzut surpriza de pe chipul lui în momentul în care şi-a dat seama că sînt la curent cu sentimentele lui faţă de tricoul cu guleraş.

— Nu-ţi face griji, am spus înainte ca tăcerea să devină umilitoare pentru el. O să se ducă la spălat. Dacă nu reuşeşti singur, du-i-l lui Miss Jody.

El a continuat să-şi examineze tricoul cu atenţie, după care a spus posomorît:

— Oricum, nu te priveşte pe tine.

Apoi, imediat, a părut să regrete această ultimă remarcă şi mi-a aruncat o privire timidă, de parcă se aştepta să-i spun ceva care să-l îmbărbăteze. Însă avusesem parte de destul Tommy pe ziua respectivă, mai ales că fetele continuau să se uite la noi – şi, eram sigură, o făceau şi destul de mulţi alţi copii de la ferestrele casei. Aşa că m-am întors pe călcîie, ridicînd din umeri, şi m-am alăturat prietenelor mele.

Ruth mi-a înconjurat umerii cu braţul şi am pornit mai departe.

— Cel puţin l-ai calmat, a zis ea. Te simţi bine? Ce animal nebun!

1. Joc englezesc cu mingea, asemănător baseballului şi oinei (n.tr.).