© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3816-1

ISBN PDF: 978-973-46-3817-8

ISBN print: 978-973-46-3631‑0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Mariia Pazhyna/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

De acelaşi autor:

OZN – o problemă modernă, Editura Junimea, Iaşi, 1973

Enigme în galaxie, Editura Junimea, Iaşi, 1983

Întrebările ştiinţei, Editura Albatros, Bucureşti, 1988

Straniile inteligenţe invizibile, ediţia I, Editura Institutul European, Iaşi, 1993; ediţia a II-a, Editura Fides, Iaşi, 1996

Temponauţii galactici, Editura Moldova, Iaşi, 1993

Comunicări cu cealaltă lume, ediţia I, Editura Big M, Iaşi, 1993; ediţia a II-a (cu titlul Voci din invizibil), Editura Aldo Press, Bucureşti, 1995; ediţia a III-a, Editura Fides, Iaşi, 1996

Spirit şi destin cosmic, Editura Mold-Hermes, Iaşi, 1994

Lumi invizibile, ediţia I, Editura Polirom, Iaşi, 1996; ediţia a II-a, Editura Sedcom, Iaşi, 2003

OZN eterice, Editura Polirom, Iaşi, 1997

Fenomenul Valentina, Editura Polirom, Iaşi, 1997

Incursiuni în alte lumi, Editura Polirom, Iaşi, 1999

Seniorii cosmosului. Extratereştrii printre noi, Editura Polirom, Iaşi, 2001

Revenirea zeilor, Editura Obiectiv, Craiova, 2003

Karma şi taina reîncarnării, ediţia I, Editura Polirom, Iaşi, 2004; ediţia a II-a, Editura Kullusys, Bucureşti, 2008

Veghetorii Terrei, Editura Obiectiv, Craiova, 2005

Nevăzuţii de lângă noi, Editura Cartea Daath, Bucureşti, 2007

Dezvăluiri din invizibil, Editura Polirom, Iaşi, 2008

Lumea de dincolo, Editura Obiectiv, Craiova, 2008

Strălucitorii galactici, Editura Coresi, Bucureşti, 2009

Treptele iniţierii, Editura Kullusys, Bucureşti, 2010

Corpurile invizibile ale fiinţei umane, Editura Junimea, Iaşi, 2011

Taine primordiale, Editura Junimea, Iaşi, 2012

Lumea sufletelor, Editura Orfeu 79, Bucureşti, 2013

Traduceri:

Charles Antoni, Intangibilul, Editura Sagittarius, Iaşi, 1997

Benjamin Creme, Misiunea lui Maitreya, vol. I, Editura Invent-Terra Nova, Iaşi, 1998

P-E. Cornillier, Nemurirea sufletului şi evoluţia lui după moarte, ediţia I, Editura Polirom, Iaşi, 2001; ediţia a II-a, Editura Coresi, Bucureşti, 2010

Benjamin Creme, Misiunea lui Maitreya, vol. II, Editura Invent-Terra Nova, Iaşi, 2003

Benjamin Creme, Misiunea lui Maitreya, vol. III, Editura Solteris, Piatra Neamţ, 2007.

Soţiei mele, Ştefana, care, cu dăruire,

mi-a fost mereu alături şi în plan spiritual

Cuvânt-înainte

Pe măsură ce acumulăm tot mai multe informaţii, împreună cu explicaţiile respective, luminoasa sferă a cunoaşterii noastre se măreşte mereu. Un apreciat filozof spunea însă că, odată cu creşterea volumului şi, implicit, a suprafeţei acestei sfere, numărul punctelor de contact la exterior cu întunericul necunoscutului creşte şi mai mult! Şi astfel, dorim mereu să cunoaştem noi şi noi descoperiri, noi descifrări ale „enigmelor”.

Însă cunoaşterea este în sine o componentă esenţială a progresului fiecărui om în parte, a complexei sale evoluţii intelectuale şi chiar materiale, dar şi a avansării sale spirituale. Există încă prea multe descoperiri ţinute „secrete” chiar şi în cunoaşterea ştiinţifică, ce ar trebui totuşi să fie oferită publicului larg nu numai în mod necesar, ci şi obligatoriu; ascunderea lor apare ca o lipsă de respect faţă de semenii de pretutindeni. Or, chiar la nivelul diferitelor comunităţi ştiinţifice, continuă să fie menţinute obligatoriu pe linie ierarhică anumite „consensuri” în ce priveşte păstrarea ascunsă a unor descoperiri cu caracter instructiv-ştiinţific, care totuşi nu au nici cea mai mică legătură cu inerentele „secrete de stat” ce trebuie respectate.

Din această cauză, diferiţi oameni de ştiinţă şi de cultură, nemaifiind de acord cu asemenea interdicţii, nu mai acceptă consensul ascunderilor şi, din proprie conştiinţă, au trecut la dezvăluiri ale „adevărurilor”. Treptat, acestora li s-au alăturat tot mai mulţi profesionişti din domenii foarte variate, care, documentându-se intens şi analizând printr-o logică riguroasă faptele respective, au oferit la rândul lor o literatură a acestui gen de dezvăluiri – foarte utile cunoaşterii moderne.

Pe această linie, textul întregii cărţi, întru totul neconformistă, doreşte să-i ofere cititorului diverse spicuiri despre adevăruri rămase în umbră sau chiar ascunse în mod voit.

Astfel, cititorul va hotărî singur dacă le va accepta ori nu sau dacă stimulul transmis de conţinutul cărţii îl va face să caute în continuare descifrarea unor mari „taine” pentru lărgirea propriului orizont al cunoaşterii.

Autorul

Capitolul I

Impresionantul secret al atlanţilor

„— Ce vrei să auzi şi să vezi, ce vrei să afli şi să cunoşti? Eu sunt Poimandres, Inteligenţa suverană.

— Vreau să fiu instruit asupra fiinţelor, să înţeleg natura lor şi să-l cunosc pe Dumnezeu.

— Reţine în gândirea ta tot ceea ce vrei să ştii, te voi instrui.”

Hermes Trismegistul, Cartea I

Enigma somati din peşterile tibetane

Având vocaţia de cercetător inovator, medicul oftalmolog rus Ernst Rifgatovici Muldashev (profesor şi director al Centrului de chirurgie oculară al Federaţiei Ruse) a devenit cunoscut la nivel internaţional atât prin inventarea biomaterialelor chirurgicale alloplant şi folosirea acestora în operaţii oculare complexe, cât şi prin conferinţe ştiinţifice ţinute în zeci de ţări.

Mai recent însă, prin cele două volume ale cărţii sale De unde provenim? (tradusă şi în limba română¹), a lansat o tulburătoare informare publică, ce se constituie în paralel şi într-o reală provocare savantă adresată specialiştilor paleoantropologiei şi ai ştiinţelor asociate acestui domeniu. Ideea scrierii acestei cărţi a fost suscitată iniţial de anumite concluzii cu totul deosebite rezultate din studiul „parametrilor oftalmogeometrici” ai diferitelor rase umane existente pe Pământ. O primă constatare inedită a acestui medic specialist a fost faptul că la toţi oamenii din lume diametrul corneei are aceeaşi mărime! Acest fapt i-a sugerat o idee oarecum stranie: ar dovedi efectiv că toate populaţiile actuale din lume ar avea aceeaşi origine! Extinzând la nivel geografic analiza comparativă a parametrilor respectivi, a ajuns în final la o constatare neaşteptată: „ochii medii statistici” ar fi specifici rasei tibetane! Aşadar, Tibetul ar fi locul de unde s-ar fi răspândit încetul cu încetul migraţiile populaţiilor de pe planeta noastră… Comparând valorile acestor parametri caracteristici diferitelor popoare învecinate cu valorile celor mai îndepărtate de Tibet, medicul cercetător a constatat în continuare o simetrie geografică interesantă: migraţiile din Tibet s-ar fi desfăşurat pe întregul glob terestru în patru direcţii distincte! Dar constatarea existenţei iniţiale a unui grup uman unic l-a determinat să caute care ar fi cele mai vechi consemnări istorice despre „primul popor” al omenirii. Atenţia i-a fost atrasă de versetele stranii publicate în secolul al XVI-lea de medicul profet Nostradamus, care în viziunile sale aflase că, înainte de actuala omenire, ar fi existat o „civilizaţie mult mai avansată” – cea a atlanţilor! Aceasta ar fi fost însă total distrusă de ample şi repetate cataclisme planetare. Muldashev a asociat menţionarea suplimentară a faptului că civilizaţia anterioară ar fi ridicat piramidele egiptene şi alte construcţii ciclopice prin forţa gândirii (respectiv prin concentrarea energiilor psihice ale unor grupuri mari de oameni pentru degravitarea şi transportarea aeriană a milioanelor de blocuri² de piatră aduse din munţi – n.n.) cu vechea cunoaştere hindo-tibetană a existenţei şi a folosirii celui „de-al treilea ochi” şi în asemenea scopuri.

Dar, parcă pentru a fi antrenat mai profund în această problemă a unor mari enigme ale trecutului omenirii, a primit o serie de fotografii ciudate de la temple din statul Nepal. Acestea au arătat că pe turnurile de la două temple principale din capitala Katmandu erau mari picturi – identice – ale părţii centrale a unei feţe umane, al cărei aspect era însă mult deosebit de cel al raselor existente pe glob: lipsea nasul, care era parcă înlocuit cu un fel de valvă spiralată, pleoapele superioare aveau o extindere curbată peste cornee (figura 1 şi figura 2), iar între sprâncene era redat mai discret un simbol (folosit mult şi acum în Orientul hindus) pentru „al treilea ochi”. Stranie configuraţie facială, neregăsită însă nici măcar în reprezentări antice…

Folosind şi în acest caz metoda reconstituirii fizionomiilor plecând de la parametrii oftalmogeometrici ai perechilor de ochi de la temple, medicul rus a obţinut portretul unui om dintr-o rasă inexistentă pe Pământ! Aparţineau oare unui atlant acei ochi în mod repetat pictaţi pe părţile înalte ale templelor respective? Şi, de fapt, cine era acel om atât de important, devenit evident personaj mitic, care nu era venerat în interiorul templelor, dar a cărui faţă, în schimb, trebuia să fie văzută mereu de toţi oamenii, prin situarea marilor picturi la înălţime?

La o conferinţă internaţională, participantul indian Ananta Krishna i-a lansat o provocare suplimentară pentru a căuta răspunsuri la asemenea întrebări. Într-o discuţie separată, acesta i-a spus că ochii fotografiaţi de pe turnurile acelor temple ar constitui secretul lamaşilor tibetani, care ar deţine însă un secret cu mult mai mare, ce nu poate fi spus. Totuşi, admiţând că portretul reconstituit pentru capul acelor ochi neobişnuiţi ar fi corect, indianul care s-a recomandat a fi un „maestru” i-a specificat un fapt tulburător: ochii ar fi ai Fiului lui Dumnezeu, care, după dispariţia unei omeniri anterioare, ar fi readus la viaţă specia umană şi ar fi îndrumat omenirea actuală spre progres! Dar şi mai impresionantă a fost o altă afirmaţie a acestuia: pe Pământ ar fi existat „cândva” o civilizaţie a Fiilor lui Dumnezeu şi chiar în zilele noastre ar mai exista anumite grupuri mari ale descendenţilor acestora. Întrebările inerente puse de oftalmolog au rămas însă fără răspunsuri, maestrul indian lăsând să se întrevadă că ar exista mari „secrete”, pe care le ocolea prin expuneri cu fond spiritual neînţelese de specialistul rus.

Faptul că anumiţi pictori au redat perechile de ochi neobişnuiţi asociaţi şi cu un „al treilea ochi” însemna oare că aceştia – sau poate alţi oameni din zona respectivă – l-ar fi „văzut” la faţă pe acel „Fiu Divin”?… Unde? Când? Acest El (sau poate Ei) s-ar afla în misteriosul locaş ascuns oamenilor de rând – denumit Shamballa –, care ar fi centrul spiritualităţii superioare al întregii omeniri?

Documentându-se tot mai larg asupra caracteristicilor biologice, intelectuale şi spirituale ale populaţiei tibetane, dr. E.R. Muldashev a prezentat studiile oftalmogeometrice şi concluziile sale surprinzătoare la Academia Internaţională de Ştiinţe afiliată ONU. Spre satisfacţia sa, savanţii care l-au audiat au arătat interes şi au susţinut chiar propunerea deplasării pe teren a unor cercetători; aceştia ar trebui să obţină informaţii de la persoane culte care ar putea deţine cunoştinţe şi date materiale istorice şi totodată ar trebui să caute şi să identifice eventuale dovezi. Drept urmare, s-a constituit un mic grup de specialişti din domenii diferite (cinci ruşi, un indian şi doi nepalezi) care s-au deplasat în zone ce puteau fi investigate – din nordul Indiei şi din Nepal –, cu un scop impresionant: căutarea originilor omenirii actuale!

Din discuţiile purtate anterior cu maestrul A. Krishna s-a evidenţiat faptul că în cercetarea respectivă era necesar să se acţioneze într-un anumit mod: trebuia ca grupul să obţină informaţii atât de la persoane culte din temple hinduse şi budiste, cât şi de la persoane culte bine documentate în istoria religiilor şi a popoarelor respective. În acest sens, grupul avea să obţină ajutorul intermedierii din partea unor reputaţi medici oftalmologi din ambele ţări.

În India, deplasările s-au organizat în zona templelor din nordul ţării. La prima întrevedere – la templul Ghitei din oraşul Karnal – discuţiile purtate cu maica stareţă Deyal au amplificat însă atmosfera de „secret total” dominantă în această problemă fundamentală.

Totuşi, la deplasarea în oraşul Chandigarh, la vizita făcută la importantul ashram Rama Krishna, conducătorul, maestrul swami Sabva Manayam, văzând portretul adus de cercetătorii străini, a acceptat treptat să ofere anumite informaţii utile. De la început a ţinut să facă însă o precizare: Shamballa nu este un loc anume din munţii Himalaya sau dintr-un alt loc ascuns sub pământ, care ar putea fi găsit de oameni. Fiinţele superioare înalt evoluate care se reunesc în Shamballa sunt invizibile, iar locaşul respectiv este de asemenea invizibil!

Prin cărţile publicate în secolul XX, şi diferiţi iniţiaţi europeni au redat de la maeştri din Orient aceleaşi informaţii privind „imaterialitatea” Shamballei. De exemplu, Alice A. Bailey a preluat de la maestrul Djwhal Khul „Tibetanul”³ următoarea specificare:

Deşi se spune că Shamballa ar exista în materia terestră şi că ar avea o anumită localizare în spaţiu, materia fizică menţionată este cea eterică, iar Seniorul Lumii şi asistenţii săi – care sunt Fiinţe de înaltă evoluţie, sunt în corpuri din materii eterice.

Într-un volum publicat ulterior⁴ de A.A. Bailey, maestrul Tibetanul i-a transmis însă o specificare cu fond spiritual mai complex:

Shamballa este o stare de conştiinţă, sau o fază a devenirii conştiinţei la o înaltă sensibilitate, în timpul căreia se efectuează un răspuns dinamic la planul divin – răspuns făcut posibil prin sinteza planului şi a relaţiei spirituale existente între Cei care sunt asociaţi Seniorului Lumii Sanat Kumara.

În a doua jumătate a secolului XX, şi iniţiatul englez Benjamin Creme a transmis – de la maestrul său – specificări⁵ similare:

Shamballa este un centru (cel mai important de pe planetă) în planul materiei eterice, situat în deşertul Gobi. Numai fiinţe foarte evoluate există acolo, cea mai înalt evoluată fiind Sanat Kumara – Seniorul Lumii.

Nici Buddha nu-şi păstrează trupul fizic, rămânând şi el în cel mai important centru al planetei noastre – în Shamballa – situat în deşertul Gobi în cele mai înalte două subplane ale materiilor eterice.

Într-o carte ulterioară⁶, Creme enunţa o precizare de asemenea cu un fond spiritual mai elevat:

Shamballa este Centrul unde este cunoscută Voinţa şi deci Planul lui Dumnezeu. Tot ceea ce fac Maeştrii este determinat de cunoaşterea Planului – a Voinţei lui Dumnezeu – transmisă din Shamballa.

Dar şi maestrul Sabva Manayam a ţinut să accentueze faptul că denumirea Shamballa ar fi de fapt o noţiune spirituală (astfel, cum o specificase cu aproape cinci decenii în urmă şi iniţiata A.A. Bailey, în Rayons et Initiations); el a asociat-o însă şi cu o stare specială a trupului fiinţelor umane încarnate, care au ajuns la un înalt nivel al evoluţiei spirituale: este starea „care duce la conştientizarea spiritualităţii supreme”! Or, la un asemenea stadiu, concentrarea voinţei ar putea conduce la un fenomen extraordinar: procesele metabolice ar putea fi total oprite pe un interval de timp dorit, fără ca trupul să moară! În acest mod, în perioada respectivă, spiritul şi-ar dedica existenţa pentru a contribui la progresul întregii omeniri! Or, încă din vechime, tibetanii cei mai evoluaţi ştiau să producă acest fenomen extrem de straniu…

Deşi medicii indieni afirmau despre swami Manayam „că ar deţine cunoştinţele secrete ale swamilor”, acesta nu a dorit să ofere însă detalii privind extraordinarul fenomen al întreruperii temporare a proceselor metabolice.

Schimbând subiectul discuţiei, medicul cercetător a abordat atunci problema celui de-„al treilea ochi”. Şi într-adevăr, maestrul cunoştea bine un fapt: la civilizaţiile anterioare, „ochiul” respectiv era mult mai dezvoltat şi ar fi avut o importanţă deosebită la folosirea energiilor psihice în activităţi importante; ca exemplu, a citat şi faptul că piramidele egiptene au fost construite prin dirijarea organizată a unor asemenea energii!

Evitând să divulge mari secrete cunoscute de iniţiaţii din temple, maestrul a ţinut să accentueze totuşi importanţa „ultimului mesaj” transmis omenirii de Raţiunea Superioară: SoHm – Realizaţi-vă prin voi înşivă!. Explicând sensul acestui mesaj, maestrul a evidenţiat faptul că au existat şi alte civilizaţii anterioare, care însă s-au autodistrus rând pe rând; drept urmare, omenirii noastre i s-a transmis prin aceste patru sunete un fapt imperativ: oamenii vor trebui să evolueze prin ei înşişi! Acum, depinde de ei dacă vor ţine cont de învăţăturile profeţilor trimişi periodic sau şi această civilizaţie se va autodistruge…

Deplasându-se ulterior în oraşul nordic Amritsar, cercetătorii au fost primiţi de un alt maestru reputat: swami Dharam Raja Bharthi, apreciat ca erudit al ştiinţei religiei. Când şi acesta a privit portretul reconstituit pe calculator, ar fi rostit un singur cuvânt: somati! Apoi a întrebat unde a fost văzut acel trup: în munţi sau în mare? Aflând însă că acel cap a rezultat de fapt din deducţii oftalmogeometrice, swami Dharam a renunţat la modul său de ascundere a unor fapte extraordinare.

Recunoscând că portretul este al unui om dintr-o civilizaţie anterioară, a dezvăluit un lucru ce poate părea fantastic: lamaşii care au pictat perechile de ochi de pe turnurile templelor au văzut în munţi capul şi chiar trupul întreg al acelei fiinţe umane; aceasta ar fi trăit cu milioane de ani înaintea noastră.

Trupul omului antediluvian s-ar afla şi acum în starea somati! Maestrul a explicat că aceasta este o stare ce poate fi obţinută numai de fiinţe mult evoluate spiritual care, prin energiile propriei voinţe, pot opri total procesele metabolice la nivelul celulelor tuturor ţesuturilor organismului! Astfel, trupul devine foarte dur, însă nu moare! O asemenea stare poate fi menţinută sute, mii sau chiar milioane de ani – atât timp cât sufletul respectiv consideră că este necesar! Scopul transpunerilor în somati ar fi fost stabilit cu milioane şi milioane de ani în urmă de fiinţe înalt evoluate spiritual. Acestea, realizând că propria civilizaţie va dispărea total de pe suprafaţa Pământului din cauza unui cataclism care nu putea fi evitat, au selectat din timp anumiţi oameni foarte evoluaţi, care au intrat conştient în starea respectivă. Aceştia s-au retras în prealabil în locuri bine ascunse, protejate natural, dar şi prin energiile potente ale propriilor suflete şi au rămas acolo ca „stane de piatră” până la revenirea la normal a mediului vital planetar. La timpul potrivit, după restabilirea condiţiilor de refacere a altei omeniri, sufletele rămase în somati îşi reactivau trupurile proprii şi, revenind la viaţa biologică, acele fiinţe umane deveneau genitorii unei noi omeniri!

Extraordinară deschidere atât către o mult mai vastă protoistorie a speciei umane, cât şi către un mult mai amplu orizont ontologic al omenirii terestre!

Ca o susţinere a uluitoarelor afirmaţii, swami Dharam a citat un fapt prea puţin cunoscut în Occident: încă din anul 1893, maestrul Rama Krishna a înfiinţat în Bengal un ashram pentru instruirea yoghinilor în această practică impresionantă, ce era cunoscută şi experimentată de milioane de ani numai în unele temple din munţii Himalaya.

Aflând asemenea dezvăluiri tulburătoare, concluzia exprimată şi în scris de medicul cercetător a fost şocantă: dacă şi în prezent mai există asemenea „strămoşi-genitori” ascunşi poate chiar de milioane de ani, înseamnă că acest fapt este cel mai mare secret al omenirii! Şi mai înseamnă şi un alt fapt important: fiinţe foarte evoluate dintr-o civilizaţie anterioară, cea a atlanţilor, sau poate din alta, chiar mai veche, au creat cu bună ştiinţă şi la un înalt nivel ştiinţific şi spiritual un fond genetic uman!

Swami Dharam a afirmat însă cu totală convingere încă un fapt la fel de tulburător: în protoistoria necunoscută – şi în fapt ascunsă – a omenirii terestre ar fi existat douăzeci şi două de civilizaţii, care ar fi atins fiecare nivele tehnologice ridicate, dar care s-au distrus prin războaie sau prin cataclisme! Conflictele mondiale erau principala cauză a autodistrugerilor, dar însăşi acumularea de imense energii psihice negative în aura planetei ar fi generat cataclisme terestre şi ar fi atras chiar manifestări nefaste ale unor corpuri cereşti care provocau pieirea fiecărei civilizaţii…

Oare în câte milioane sau poate zeci de milioane de ani s-ar fi desfăşurat periodic asemenea cicluri evolutive şi distructive ale celor douăzeci şi două de civilizaţii?

Reluând din memoria arhaică cunoaşteri similare, înţeleptul zeificat Hermes Trismegistul din mitologia greacă a transmis cu milenii în urmă – în dialogul IX din Cartea a II-a⁷ – suita fenomenelor distructive care au făcut să piară civilizaţii, urmate însă de renaşterea speciei umane:

[…] văzând obiceiurile şi acţiunile oamenilor, Dumnezeu va îndrepta aceste rele printr-un act al voinţei sale şi al bunătăţii sale divine; pentru a pune capăt greşelii şi corupţiei generale, va îneca lumea într-un potop, sau o va arde prin foc, sau o va distruge prin războaie şi epidemii şi apoi îi va reda lumii prima sa frumuseţe […] Această renaştere a lumii, această restabilire a tuturor lucrurilor bune, această refacere sfântă şi religioasă a naturii va avea loc după timpul fixat prin voinţa divină […]

Întrebat de unde are asemenea informaţii, maestrul swami a afirmat că şi el, ca şi diferiţi alţi oameni care au progresat la un nivel spiritual mai ridicat, a obţinut efectiv accesul la cunoaşterea supremă (la arhivele akashice ale diferitor domenii vibratorii specifice materiilor invizibile existente în spaţiu – n.n.).

În finalul extraordinarelor dezvăluiri, maestrul indian a confirmat un fapt esenţial: actuala omenire ar proveni „genetic” de la un grup de atlanţi foarte evoluaţi spiritual şi lipsiţi de negativităţi psihice şi biologice; aceştia ar fi fost aleşi în mod ştiinţific de înţelepţi înalt evoluaţi spiritual ai civilizaţiei acelei rase, care ştiau că va urma un cataclism planetar. Grupul selectat a intrat deliberat în starea somati în peşteri bine ascunse, situate în munţii Himalaya la mari înălţimi. După marele potop care a devastat toate continentele şi, respectiv, după reechilibrarea planetară şi revenirea la normal a mediului natural vital, sufletele acestora şi-au reactivat treptat procesele metabolice şi au revenit voluntar la existenţa întrupată; astfel au devenit „părinţii” unei noi omeniri, ce avea să treacă iarăşi prin etapele sălbăticiei primitive pentru a progresa treptat spre o altă civilizaţie…

Ştiind că în aceşti munţi există şi alte peşteri adânci şi bine ascunse, în care se află în continuare asemenea strămoşi în starea somati, swami Dharam le-a atras atenţia ca nimeni din grupul care îl vizitează să nu încerce să caute şi să intre într-un asemenea locaş; energia protectoare a sufletelor respective va ucide orice intrus…

Pornind de la o menţiune bibliografică a dr. E.R. Muldashev, în una din cărţile iniţiatului tibetan Lobsang Rampa⁸ (controversat însă ca autor) am regăsit descrierea modului în care tânărul lama a ajuns într-o asemenea grotă, pentru o ultimă iniţiere: trei lamaşi bătrâni ai templului din Tibet în care fusese instruit l-au coborât într-o peşteră adâncă în care se aflau trei trupuri umane de uriaşi – doi bărbaţi şi o femeie – ce păreau a fi încă vii; acolo a fost lăsat să treacă şi el în starea somati, timp de trei zile. Descrierile trăirilor fizice ale „trecerii” şi ale „revenirii” respective, precum şi ale viziunii cataclismului cosmic care a produs marele diluviu ce a distrus civilizaţia atlantă sunt într-adevăr impresionante.

Civilizaţia lemuro-atlantă a fost superioară celei actuale, folosind tehnic energiile psihice!

Plecând din India în Nepal, cercetătorii tainelor omenirii au avut în capitala Katmandu întrevederi cu iniţiaţi reputaţi; în convorbirile respective aceştia le-au oferit însă instruiri spirituale, evitând să discute despre strămoşii ascunşi în peşteri. În schimb, le-au dat o recomandare către un renumit lama tibetan aflat în vestul ţării, care se refugiase din Tibetul ocupat de chinezi.

Acolo au fost primiţi de Bonpo Lama (în vârstă de 70 de ani) – unul dintre puţinii cunoscători erudiţi ai foarte vechii religii bonpo. Acesta a acceptat discuţia despre starea somati, fenomen despre care considera că ar fi salvat existenţa omenirii. A specificat chiar şi faptul că actuala omenire îşi trage astfel originea din peşterile aflate în zona înaltă Djuna-Tama (situată în nord-estul Tibetului)! Din acele peşteri ar fi ieşit părinţii actualei umanităţi, după o foarte îndelungată şedere inertă a trupurilor lor, pe care le-au readus la viaţa biologică atunci când sufletele lor au ştiut că pot şi trebuie să devină genitorii unei noi omeniri! Şi, ca o precizare suplimentară, a afirmat că şi în prezent în asemenea grote adânci ar mai exista încă mulţi oameni care s-au transpus din epoci îndepărtate în starea somati!

În cadrul discuţiilor, Bonpo Lama a mai relevat şi faptul că în temple din Tibet care deserveau ramura budistă a religiei bonpo ar exista numeroase manuscrise vechi în care erau descrise pe larg civilizaţii anterioare, accentuând un aspect deosebit: civilizaţia anterioară – a atlanţilor – ar fi ajuns la înalte stadii tehnice, dar şi spirituale, superioare chiar celor obţinute de civilizaţia noastră! Faptul s-a datorat conceperii unor tehnologii uimitoare „bazate pe folosirea energiei psihice”.

În acele cărţi antice – rămase însă în Tibetul integrat Chinei – ar fi fost descris pe larg modul în care atlanţii şi-ar fi dezvoltat în mod deosebit funcţiunea celui de-„al treilea ochi”, ca organ de concentrare şi emitere a energiilor creierului; prin intermediul acestuia puteau transforma energiile psihice în energii mecanice şi în alte forme de energii. Folosind asemenea metode, atlanţii ar fi construit piramide şi marile monumente ale antichităţii: se adunau în grupuri foarte mari de oameni care îşi dirijau propriile energii psihice spre stânci imense pe care le făceau să fie uşoare (le degravitau – n.n.) şi le transportau astfel pe distanţe mari! Deci marile piramide egiptene şi unele din alte părţi ale lumii au fost construite de atlanţi!

Dar eruditul Bonpo Lama a replicat: foarte puţini oameni din lumea actuală ar putea intra în starea somati, căci nu şi-au dezvoltat „al treilea ochi”, iar, în plus, nici trupurile lor nu sunt corespunzătoare, căci acum există mult mai multe boli decât aveau oamenii din ciclul anterior…

Legat de ce a fost în vechime, eruditul înţelept a reafirmat în mod autoritar: somati este în sine un fenomen al comunităţilor umane – este o metodă arhaică de salvare a omenirii! Creatorul din începuturi al lumii materiale a perfecţionat trupul uman în cursul unei îndelungate perioade de evoluţie a oamenilor şi, de aceea, trebuie păstrat „modelul desăvârşit” pentru a nu fi pierdut la inerentele cataclisme telurice sau venite din spaţiu! Înţelegând acest fapt fundamental, metoda somati a mai fost folosită cu mult timp înainte şi de alte civilizaţii, care au existat anterior celei atlante şi care au ajuns, de asemenea, la nivelul ştiinţific al sesizării prealabile a catastrofelor inevitabile şi la cel spiritual, al realizării stării somati. De aceea, astfel de locaşuri ascunse păstrătoare a unor oameni transpuşi în somati ar putea exista şi în alte locuri din lume; dar ascunzătorile respective au fost alese îndeosebi în Tibet şi în munţii Himalaya, întrucât sunt cele mai înalte adăposturi de pe Pământ. Astfel, în peşterile din Tibet ar exista încă trupuri vii, dar inerte, nu numai ale unor atlanţi, ci şi ale unor lemurieni şi ale unor lemuro-atlanţi. Dar chiar mai mult decât atât, în unele grote adânci ar exista chiar împreună „reprezentanţi” ai unor civilizaţii diferite!

Întrebat dacă s-ar putea comunica direct cu asemenea oameni „împietriţi”, Bonpo Lama a răspuns afirmativ: ei sunt oameni vii şi sufletele lor pot comunica cu sufletele noastre. A specificat chiar şi faptul că există anumiţi oameni care îi vizitează periodic în adâncimea grotelor, dar aceştia sunt aleşi care „nu i-ar spune nici lui Dumnezeu” unde se află peşterile şi intrările respective. Aleşii sunt selectaţi dintre oamenii cu un nivel spiritual mai avansat; dar, nici ei nu pot intra oricum în locaşurile oamenilor arhaici aflaţi în somati: trebuie ca în prealabil să facă meditaţii şi la final să ceară acordul pentru intrare – care poate fi primit sau nu. Dacă vreo altă persoană ar pătrunde în interior, ar fi ucisă de energiile protectoare emise de sufletele mult evoluate ale acelor oameni străvechi retraşi în întunericul subteran. Diferiţi soldaţi chinezi care au forţat intrări în unele peşteri cu trupuri în somati, existente în Tibet, au murit toţi la scurt timp după ieşire.

Afirmaţia acestui iniţiat privind practicarea tehnicii somati şi în alte părţi ale lumii unde existau înţelepţi mult avansaţi spiritual este confirmată şi de un text provenit din primele secole ale erei noastre. Deşi cele două exemple redate în consemnarea respectivă prezintă cazuri din Orientul Apropiat, în care somnul somati a fost experimentat pe perioade mult mai reduse, ele demonstrează un fapt real: această „tehnică spirituală” era cunoscută şi practicată chiar şi către sfârşitul antichităţii: şapte tineri iniţiaţi şi selectaţi în acest sens au fost introduşi într-o peşteră în secolul al II-lea î.e.n. şi au rămas acolo „numai” aproape patru secole! Dar chiar mai mult decât atât, primul caz redat a avut loc în secolul I e.n., însă experimentul a durat mult mai puţin… Întrucât asemenea fenomene apăreau pentru populaţia neinformată ca fiind „miracole divine”, transmiterea peste câteva secole a faptelor respective a fost preluată ca atare de unul dintre părinţii Bisericii Creştine timpurii şi, astfel, se regăseşte într-un text religios folosit şi în zilele noastre: Molitfelnicul Bisericii Ortodoxe Române, în una dintre rugăciunile uzuale au rămas consemnate următoarele fapte:

…Şi precum oarecând ai cercetat pe Avimeleh, robul Tău la via Aggripei, şi i-ai dat lui somn mângâietor, ca să nu vadă căderea Ierusalimului, şi l-ai adormit pe el cu somn întăritor şi iarăşi l-ai sculat într-o clipă de vreme spre slava bunătăţii Tale; încă şi pe sfinţii Tăi, măreţii şapte tineri, i-ai arătat vestitori mărturiei arătării Tale în zilele lui Decius împăratul şi prigonitorul, pe care i-ai adormit în peşteră 372 de ani şi ca nişte prunci ce se încălzesc în pântecele mamei lor n-au suferit nici o stricăciune, spre lauda şi slava iubirii Tale de oameni… (sublinierile noastre)

În faţa unor asemenea cunoaşteri stranii pentru restul oamenilor neinformaţi, concluzia trasă de medicul cercetător a fost acceptată de înţelept: în munţii înalţi din Tibet ar fi trei feluri de peşteri în care se află oameni în stare somati; ar exista:

–    peşteri cu oameni din civilizaţia noastră;

–    peşteri cu oameni anteriori – atlanţi sau lemuro-atlanţi;

–    peşteri comune – cu oameni din cele două civilizaţii anterioare şi cu oameni din civilizaţia noastră.

Pentru mari descoperiri, unii cercetători îşi riscă viaţa

Fire de adevărat căutător al descifrării tainelor ascunse, dr. E.R. Maldashev era dispus să-şi rişte chiar viaţa pentru a merge până la capăt în extraordinara acţiune pe care şi-o asumase. Rugându-l mult pe vârstnicul Bonpo Lama să-l ajute să meargă la o asemenea peşteră ascunsă, acesta i-a indicat în final un cătun din munţii înalţi în care ar exista o grotă păzită de aleşi locali.

Aceasta a fost ultima parte a misiunii. Ajunşi în micul sat împreună cu un translator, au găsit într-adevăr doi aleşi – unul în vârstă de 60 de ani, iar altul de 95 de ani (care nu mai mergea însă la peştera din adâncul muntelui).

La o primă discuţie, a aflat că lunar se făcea câte o vizită de control, care era permisă însă numai în intervalele când era Lună plină. Dar pentru aceste vizite, cu o săptămână înainte, alesul trebuia să facă zilnic o meditaţie îndelungată, iar când intra în primul spaţiu intermediar, trebuia să se roage intens pentru a fi primit. Numai astfel putea rezista puternicului câmp de energii protectoare. După ce fusese atent selectat de lamaşi, iar apoi instruit şi bine verificat de aceştia dacă este corespunzător pentru o atare sarcină în tot restul vieţii sale, alesul a avut adesea la început mari dificultăţi în a intra în peşteră: durerile de cap erau tot mai intense pe măsură ce se apropia de prima sală şi ştia că puteau să-i producă moartea.

Întrebat despre ce era înăuntru, alesul a specificat că existau mai multe săli, dar nu avea voie să meargă decât în prima galerie cu trupuri împietrite. Acei oameni ai tăcerii stăteau pe nişte blăni de tigri, în poziţia „lotus” (cu picioarele încrucişate sub trup).

La refuzul de a mai răspunde la alte întrebări, medicul i-a arătat portretul cu care înlăturase reţinerile celorlalte persoane în cursul discuţiilor anterioare. Văzându-l, alesul a mormăit o rugăciune şi a încheiat discuţia. Acest fapt i-a făcut pe medic şi pe colegul care îl însoţea să-şi dea seama că în acea sală din munte se afla un atlant…

Convorbirea ce a urmat separat cu alesul mai bătrân a fost însă mai utilă. Arătându-i şi lui portretul adus, acesta a spus că în sălile în care a avut voie să intre nu era un asemenea chip de om. În acelea ar fi fost doar fiinţe cu faţa asemănătoare cu a noastră. Fiind întrebat însă asupra detaliilor ochilor şi ale nasului, a dezvăluit totuşi că unii oameni de acolo au ochii mari şi neobişnuiţi, precum şi nasul mic. În plus, a adăugat că au urechile mari – unul avându-le chiar foarte mari.

Din alte întrebări a rezultat că unii sunt mai înalţi, cu cap mare şi cu piept lat şi puternic, pe când alţii sunt obişnuiţi. Interesantă a fost însă menţiunea că unii oameni de acolo au capul alungit „ca un turn”.

Este foarte interesantă această specificare a unui sătean dintr-un cătun foarte izolat din munţii Himalaya (în centrul Asiei). Nu era doar o părere a alesului despre o siluetă zărită în întunericul peşterii; acesta nu avea de unde să ştie că a existat într-adevăr o asemenea rasă! S-au găsit reprezentări ale unui grup de oameni având asemenea „cranii-turn” (probabil o rămăşiţă a unei populaţii foarte vechi care a trăit cândva şi în Asia, dar a ajuns şi în America Centrală) sub forma unor figurine ceramice (figura 3), dar şi din jad, modelate în antichitate de artişti olmeci – ai unei civilizaţii mai puţin cunoscute dintr-o regiune centrală a actualului Mexic.

Uitându-se mai mult la portret, alesul a mai făcut o remarcă – opusă unei afirmaţii iniţiale: asemenea oameni au trupurile mari. Ei ar fi cei mai vechi.

Deci acolo se aflau mai mulţi atlanţi, dar existau unii şi din alte civilizaţii!

În privinţa ochilor, bătrânul a mai spus că, la cei care aveau pleoapele întredeschise, a putut să vadă numai partea lor albă. (Colegul Lobankov i-a şoptit atunci medicului că acest fapt e specific oamenilor vii când dorm, la cei decedaţi globul rămânând în poziţie normală.)

Alesul ştia şi un alt fapt deosebit: asemenea peşteri somati există atât în Nepal şi Tibet, cât şi în India şi China!

La finalul discuţiei, medicul a încercat să obţină îndeplinirea marii lui dorinţe, remarcând că pe parcursul convorbirii bătrânul le-ar fi arătat o anumită simpatie: să fie acceptat să intre şi el în acea peşteră. Rugămintea i-a fost acceptată cu greu, dar şi cu multe atenţionări că îşi poate pierde viaţa intrând acolo. Astfel, din dorinţa nestăvilită de a-şi lărgi cunoaşterea, dr. E.R. Muldashev a avut parte de cea mai stranie, dar şi de cea mai hazardată aventură a vieţii sale.

După un urcuş pe munte, a intrat printre stânci în adânc numai cu celălalt ales, colegii rămânând să-l aştepte afară. După ce au străbătut un culoar, alesul i-a făcut semn să meargă singur înainte, la lumina slabă a unui felinar. Avansând printr-un tunel, a început să simtă însă o durere de cap ce devenea tot mai cumplită pe măsură ce înainta. La capătul culoarului durerea era îngrozitoare, dându-i senzaţia unui sfârşit apropiat. La lumina slabă a felinarului a apucat să mai vadă nişte pietre şi nişte forme mari ce aveau figuri de oameni! Formele erau foarte mari! Cu mare efort s-a întors spre ieşire, reuşind să ajungă acolo, dar cu suferinţe cumplite – fiind conştient că, dacă ar mai fi făcut câţiva paşi în sală, ar fi murit acolo…

Omul de ştiinţă cercetător a fost satisfăcut însă prin riscul şi suferinţele asumate. Astfel, a putut să facă deschis – verbal şi în scris – dezvăluirea uneia dintre cele mai mari taine ale omenirii: în peşteră existau într-adevăr trupuri foarte înalte – poate şi ale unor lemurieni, sau numai ale unor atlanţi, care ar putea să fie vii de milioane de ani –, dar în starea somati! Asemenea fiinţe, spiritele lor având un ridicat nivel al evoluţiei şi, respectiv, al conştiinţei, s-au sacrificat întrerupându-şi în aceste foarte lungi perioade ritmul propriei evoluţii: au preluat în mod conştient marea misiune ca, după cataclisme terestre considerabile, să refacă repetat omenirea pe această planetă, asigurând astfel fondul genetic uman – creat şi perfecţionat cu mult timp înainte de creatori superiori de-a lungul unor perioade şi mai îndelungate!

Anii care au trecut de la impresionanta realizare şi publicare a acestor cercetări tulburătoare efectuate de medicul specialist şi inovator E.R. Muldashev au relevat însă un fapt la care acesta se aştepta: considerându-l un simplu amator ce avea o altă profesiune, comunitatea ştiinţifică a antropologilor nu a preluat descoperirile sale şi nu a trecut la verificarea fondului ştiinţific prezentat de acest cercetător. Desigur, este evidentă o primă explicaţie: acceptarea acestor descoperiri extraordinare ar dărâma o mare parte din amplul fond cognitiv stabilit ca dogme în cadrul mai multor ştiinţe, fond înrădăcinat în informarea şi instruirea publică cu privire la originea omului şi, respectiv, a omenirii. Astfel, cum s-a întâmplat şi cu alte mari descoperiri care au avut de înfruntat un conservatorism subiectiv, probabil că va trebui să mai treacă un anumit timp până la recunoaşterea şi integrarea ştiinţifică a acestor „mari realităţi ascunse”… Faptul se va produce totuşi, căci evidenţele devin tot mai numeroase şi mai imperative. În fapt, întreaga omenire a intrat într-o nouă etapă, în cursul căreia se dezvăluie şi se vor dezvălui tot mai multe adevăruri – multe reţinute încă în diferite arhive secrete.

Legat de modul în care diferite descoperiri deosebite rămân ascunse prin dirijări atât de regretabile, o afirmaţie repetată de interlocutorii indieni şi nepalezi culţi – completată de medic cu citate din cărţile altor iniţiaţi – ar oferi explicaţii neexprimate până acum pentru o altă mare enigmă a trecutului omenirii: o descoperire uimitoare, în urmă cu câteva decenii, colaterală însă, ce a rămas ascunsă de specialişti şi oameni de ştiinţă de înalt nivel până în 2010.

Din puţinele surse care au publicat informaţii mai realiste privind fazele mai avansate ale civilizaţiilor lemuriene şi atlante, medicul autor a redat un fapt foarte important, accentuat de cunoscuţii autori iniţiaţi H.P. Blavatsky⁹, prof. Rudolf Steiner¹⁰ şi Lobsang Rampa (vezi nota 8): cu milioane de ani în urmă, într-o etapă în care civilizaţia lemuriană apunea şi cea atlantă avansa rapid, fiind inspirată ştiinţific de prima, ambele ar fi dezvoltat tehnologii extraordinare bazate pe folosirea energiilor gândirii oamenilor, numite curent energiile psihice umane. Principalele fenomene fizice produse şi controlate tehnic de aceste energii erau degravitarea obiectelor şi cea a marilor mase materiale, folosindu-se adesea în acest scop şi dematerializări cu rematerializări dirijate în mod voit. O amplă utilizare a acestor fenomene ar fi fost în transporturi, fapt menţionat şi de iniţiaţii vizitaţi în India şi în Nepal cu privire la construcţia piramidelor, a marilor temple şi a unor variate opere de artă megalitice. Dar autorii citaţi mai sus au evidenţiat şi faptul că lemuro-atlanţii foarte avansaţi tehnologic au realizat şi aparate de zbor în mediul terestru şi chiar în spaţiu, bazate pe aceste energii psihice! Este foarte posibil ca asemenea nave spaţiale să fi fost inspirate chiar de fiinţe venite din galaxie, care s-au ocupat pe rând de experimentele biologice şi sociale ale dezvoltării unor omeniri, pe care le-au tot efectuat pe Pământ. Cert este că, în ultimele decenii, înşişi specialiştii pământeni au ajuns la concluzia că diferitele OZN-uri, care vin din neştiute lăcaşuri astrale, folosesc aceste fenomene fizice produse controlat de energiile-gând ale fiinţelor care „călătoresc” în comun. Pe această linie, am citat într-o carte anterioară¹¹ afirmaţiile atât ale generalului american de aviaţie Trudeau, cât şi ale controversatului autor colonelul american Ph.J. Corso. Din păcate, actuala ştiinţă oficială terestră, evitând mereu să se îmbine cu larga ştiinţa spirituală, nu a ajuns încă la asemenea utilizări tehnice ale energiilor psihice.

În schimb, relevarea repetată de către diferiţi iniţiaţi a faptului că civilizaţia lemuro-atlantă trimitea în spaţiu asemenea aparate de zbor pare să ofere explicaţii şocante pentru anumite „mari enigme” relevate pe Lună! Fotografii (filmări) făcute de astronauţi americani care în cadrul misiunilor „Apollo” au coborât pe solul selenar demonstrează categoric un fapt tulburător: cu milioane sau cu zeci de milioane de ani în urmă, au coborât pe Lună fiinţe mai evoluate decât actualii oameni pământeni, executând acolo chiar şi unele lucrări tehnice deosebite! Or, acele fiinţe aveau chipul omului terestru! S-ar părea deci că astronauţii americani nu ar fi fost de fapt primii pământeni care ar fi aselenizat, ci doar primii oameni din actuala civilizaţie a Terrei!

O asemenea discuţie a revenit în actualitate după ce hackeri necunoscuţi au extras din arhive secrete ale unor foruri ştiinţifice de înalt nivel oficial şi au introdus pe Internet în cursul anului 2010 numeroase imagini ascunse întregii omeniri, care demonstrează clar că pe Pământ au existat şi alte civilizaţii anterioare. Printre acestea există şi o fotografie făcută în 21 iulie 1969 de primii astronauţi americani coborâţi pe Lună din LEM-ul misiunii „Apollo 11”: aceştia au mers prin stratul gros de praf al solului lunar câteva sute de metri, în special pentru a filma o construcţie începută la sol, în faţa căreia s-au şi fotografiat! Aceasta era realizată din plăci masive de piatră, tăiate din stânci şi bine finisate, care au fost aduse de la distanţă până în terenul plan al amplasamentului! Deci locul aselenizării a fost ales în mod special în apropierea acelei construcţii – descoperită cu mult timp înainte pe fotografiile trimise de sondele automate care au filmat în prealabil solul lunar! (Regret că nu am putut insera această imagine, dar cititorii o pot găsi la http://groups.yahoo.com/group/aviatia/message/24552.)

De ce oare această imagine (şi, desigur, nu e singura) a fost ţinută secretă timp de decenii, urmând să rămână necunoscută publicului dacă acel hacker nu ar fi sustras-o pentru a o posta pe Internet? De ce omenirea nu ar trebui să o cunoască şi să ştie că fiinţe inteligente având o tehnică mai avansată decât a „noastră” au început cândva să construiască o clădire pe Lună? Şi este evident faptul că dificila lucrare a fost executată de foarte, foarte mult timp: în stratul gros de praf lunar din jurul ei nu se aflau nici un fel de urme ale executanţilor şi ale unor eventuale utilaje de transport al marilor plăci de piatră – aşa cum au rămas acum urmele încălţămintei astronauţilor veniţi să se fotografieze în faţa impresionantului vestigiu! Păstrarea secretului acestei descoperiri ar indica faptul că „taina” respectivă ar fi legată direct de atât de ascunsa protoistorie a omenirii actuale! În acest caz, o primă deducţie logică ar oferi deci o explicaţie simplă: o altă civilizaţie terestră care a ajuns pe Lună cu milioane de ani în urmă şi-a trimis şi ea astronauţi acolo şi, după un timp, s-a trecut la o construcţie stabilă; aceasta însă nu a mai fost terminată – foarte probabil din cauza unui cataclism terestru ce a distrus acea civilizaţie…

O altă „carte de vizită” mai categorică a fost realizarea pe Lună a unei opere de artă de mari dimensiuni! Fotografia făcută şi adusă ulterior de astronauţii misiunii „Apollo 14” a înregistrat existenţa în munţi a unei stânci mari în care era sculptat un cap uman! (În acest caz, imaginea a fost totuşi difuzată de NASA printre alte imagini din cursul misiunii, fără nici o menţiune, fiind reluată de unele reviste din lume, astfel că am inclus-o printre ilustraţii – figura 4.) În fapt, această fotografie selenară, la fel de tulburătoare ca şi cea menţionată mai sus, accentuează şi mai mult sensul întrebării respective: de ce se ascund cunoaşterii publice asemenea documente ale altei istorii?

Dar, pentru a ne lărgi orizontul cunoaşterii unor asemenea probleme fundamentale, ar fi util să aflăm pe cât posibil începutul epopeii creării primilor oameni, în epoci mult anterioare celor investigate de medicul cercetător, care şi-a intitulat foarte sugestiv cartea sintetizată mai sus: De unde provenim noi, cei din actuala civilizaţie?

Comparând explicaţiile atât de opuse oferite adesea dogmatic de actualele concepţii ştiinţifice cu cele regăsite oarecum unitar în mitologiile tuturor popoarelor din lume, transmise din ere mult mai îndepărtate prin acel El (sau acei Ei superiori), ar rezulta existenţa unor taine şi mai profunde. Dar cine pătrunde în fondul originii omului şi a omenirii constată de fapt înlănţuirea unui întreg şir de mari secrete! Totuşi, pentru multe dintre acestea a venit vremea ca lumea să le afle adevărurile ascunse în mod voit sau încă necercetate.

Note

1. E.R. Muldashev, De unde provenim?, DAO PSI, Bucureşti, 2009.

2. Pentru Piramida Mare de la Giseh s-a calculat că ar fi fost construită din 2.300.000 de blocuri din piatră aduse de la distanţă, din munţii aflaţi dincolo de malul opus al Nilului: greutatea acestora ar totaliza 6.000.000 de tone! (Georgeta şi Traian Chiţulescu, Şapte monumente celebre, Editura Tehnică, Bucureşti, 1965)

3. A.A. Bailey, A Treatise on White Magic, ediţia a VIII-a, Lucis Press, Londra, 1967.

4. A.A. Bailey, Rayons et Initiations, ediţia a II-a, Lucis Trust, Geneva, 1988.

5. B. Creme, Misiunea lui Maitreya, vol. 2, Invent-Terra Nova, Iaşi, 1998.

6. B. Creme, Le grand Retour, Partage, Villefontaine, 2002.

7. L. Ménard: Hermès Trismégiste, Editions de la Maisnie, Paris, 1977,

8. L. Rampa, Le troisième oeil, Albin Michel, Paris, 1957.

9. H.P. Blavatsky: La Doctrine Secrète, vol. 2, La Famille Théosophique, Paris, 1923.

10. R. Steiner, Din Cronica Akasha, Univers Enciclopedic, Bucureşti, 1997.

11. Într-un interviu dat de colonelul american Ph.J. Corso la CNI-News, acesta spunea: „…generalul de aviaţie Trudeau mi-a replicat: «Poate trebuie să-ţi spun şi acest lucru. Anumite persoane pot avea o relaţie cu puterea OZN-urilor, pe care nu o putem înţelege». În cartea The Day after Roswell am lăsat să se înţeleagă că înşişi extratereştrii sunt parte a sistemului de dirijare, pe cale telepatică” (Lumi invizibile, ediţia a II-a, Sedcom Libris, Iaşi).