Charles Bukowski

Hollywood

Traducere din limba engleză de Cristina Ilie

 POLIROM
2012

Charles Bukowski, Hollywood

Copyright © 1989 by Charles Bukowski

All rights reserved.

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2810-0

ISBN PDF: 978-973-46-2811-7

ISBN print: 978-973-46-2648-9

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Charles Bukowski (1920-1994) s-a născut în Germania, la Andernach. Cînd avea doi ani, părinţii săi au emigrat în Statele Unite, stabilindu-se în Los Angeles, unde scriitorul a copilărit şi şi-a petrecut mare parte din viaţă. A studiat la Los Angeles City College, dar a abandonat curînd cursurile şi a dus o viaţă dezordonată, dedicîndu-se scrisului şi întreţinîndu-se din diverse slujbe mărunte. Scriitor prolific, a publicat numeroase volume de poezii, antologii de povestiri şi romane, numărîndu-se printre cei mai citiţi scriitori americani contemporani. La Editura Polirom au apărut romanele Femei (2003), De duzină (2003), Factotum (2004), Poşta (2004), Şuncă pe pîine (2011) şi antologia de poezie Dragostea e un cîine venit din iad (2007).

Prin Hollywood, Bukowski îşi povesteşte experienţele de scenarist din vremea cînd, în anul 1987, lucra la turnarea unui film. Henry Chinaski, celebrul alter ego al lui Bukowski, revine de data aceasta cu un scenariu hollywoodian: The Dance of Jim Beam. Filmul este inspirat din experienţele de scandalagiu petrecăreţ ale tînărului Chinaski, pe cînd acesta nu era încă un scriitor cunoscut. Pe măsură ce protagonistul, alături de iubita lui, Sarah, sunt prinşi de vîrtejul experienţelor hollywoodiene, Bukowski agaţă cu ironie în firul parodic al evenimentelor şi nume cunoscute din lumea culturală, transformîndu-le doar pe alocuri rezonanţa: Jon-Luc Modard, filozoful Jean-Paul Sanrah, Frances Ford Lopalla şi un anume Victor Norman ce aminteşte de Norman Mailer. Prin reapariţia lui Henry Chinaski, cu pasiunile sale explozive pentru băutură, femei şi curse de cai, prin ireverenţiozitatea portretelor pe care le face, Hollywood marchează încă un moment în evoluţia romanelor autobiografice ale lui Charles Bukowski.

lui Barber Schroeder

Aceasta este o operă de ficţiune şi orice asemănare a personajelor cu persoane reale, în viaţă sau decedate, este pur întîmplătoare etc.

1

Cîteva zile mai tîrziu, a sunat Pinchot. Zicea că vrea să-i dea înainte cu scenariul. Nu trecem să ne vedem?

Aşa că am făcut rost de adresă şi ne-am îndreptat spre Marina del Rey, cu Broscuţa. Ciudată zonă.

Apoi am ajuns în port, pe lîngă bărci. Cele mai multe erau ambarcaţiuni cu pînze, iar oamenii o ardeau sus pe punte, îmbrăcaţi cu ţoalele lor speciale pentru marinărit, cu şepci, ochelari de soare. Cumva, majoritatea reuşiseră, după cîte se părea, să scape de corvoada traiului de zi cu zi. Nu fuseseră prinşi niciodată în frecuşul acesta şi nici n-avea să li se întîmple aşa ceva vreodată. Aşa erau răsplătiţi Cei Aleşi pe tărîmul celor liberi. Într-un fel, mie mi se păreau ridicoli oamenii ăştia. Şi, desigur, eu nici măcar nu existam în gîndurile lor.

Am luat-o la dreapta, depărtîndu-ne de docuri, şi am trecut pe lîngă străzi cu nume simandicoase, înşirate în ordine alfabetică. Am găsit strada, am luat-o la stînga, am găsit numărul şi am tras maşina pe alee. Nisipul apăru drept în faţa noastră, iar oceanul se vedea ceva mai încolo, suficient de departe cît să nu reprezinte un pericol. Nisipul părea mai curat decît alte nisipuri, apa mai albastră şi briza mai blîndă.

— Iată-ne aterizaţi în anticamera morţii, i-am spus lui Sarah. Îmi borăşte sufletu’.

— Termini odată să te mai temi pentru sufletul tău? mi-a răspuns ea.

Nu era nevoie să încuiem Broscuţa. Numai eu ştiam cum se porneşte.

Am ajuns amîndoi la uşă. Eu am ciocănit.

A deschis un tip înalt, suplu, delicat, care duhnea prin toţi porii a artă. Se vedea cu ochiul liber că s-a născut pentru a Crea, pentru a Crea lucruri măreţe, fără ca vreun obstacol să-i stea vreodată în cale, fără să fie nevoit să-şi bată capul cu lucruri atît de meschine precum durerile de dinţi, îndoiala de sine sau destinul păduchios. Era unul dintre aceia pe care se vedea că sînt talentaţi. Eu arătam a spălător de vase, aşa că ăştia de genul lui mă cam călcau pe nervi.

— Am venit să ridicăm rufele murdare, am zis.

— Ignoră-l, se băgă Sarah în discuţie. Pinchot ne-a sugerat să trecem pe-aici.

— Uu, a spus distinsul domn, intraţi, vă rog…

Ne-am luat după el şi poponeaţa lui de iepuraş. Apoi s-a oprit cînd a dat de vreo limită de-a lui, era încîntător, şi ne-a spus peste umărul stîng, de parcă întregul univers i-ar fi ascultat proclamaţia delicată:

— Acuma mă duc să-mi iau VOD-CA!

A dispărut în bucătărie.

— Jon ne-a zis de el noaptea trecută, spuse Sarah. E Paul Renoir. Scrie piese de operă şi mai lucrează într-un gen numit film-operă. Avangardism maxim.

— Se prea poate să fie un bărbat remarcabil, dar n-aş prea vrea să-mi lingă lobul urechii.

— Hai, nu mai fi atît de defensiv! Nu se poate să fie toţi ca tine!

— Ştiu. E o problemă care îi priveşte.

— Cea mai mare dintre puterile tale, zise Sarah, stă în faptul că te temi de absolut orice.

— Mi-ar fi plăcut să fi spus eu asta.

Paul s-a întors cu băutura preparată. Arăta bine. Avea acolo chiar şi o bucăţică de limetă şi amesteca totul cu o baghetă micuţă din sticlă. Un beţigaş special pentru cocktailuri. De mare clasă.

— Paul, am întrebat, mai există altceva de băut pe aici?

— Uu, scuze, a spus, serviţi-vă, vă rog!

Am atacat bucătăria pe urmele lui Sarah, fix în spatele ei. Peste tot erau numai sticle. Pînă să luăm o decizie, mi-am desfăcut o bere.

— Mai bine lăsăm la o parte chestiile mai grele, propuse jumătatea mea. Ştii în ce hal ajungi cînd bei din astea.

— Ai dreptate. Hai s-o dăm pe vin.

Am găsit un tirbuşon şi am luat o sticlă de vin roşu bun.

Am tras amîndoi cîte o duşcă zdravănă. Apoi ne-am reumplut paharele şi am ieşit. Pe vremuri, vorbeam despre noi doi folosind apelativele Zelda şi Scott, dar pe ea a deranjat-o, pentru că nu-i plăcea cum sfîrşise Zelda. Iar mie nu îmi plăcea ce scrisese Scott. Aşa că am lăsat baltă acest tip de umor.

Paul Renoir stătea în dreptul ferestrei panoramice uriaşe, scrutînd Pacificul.

— Jon întîrzie, spuse el spre fereastra panoramică şi ocean, dar mi-a zis mie să vă transmit că ajunge imediat şi vă roagă să rămîneţi.

— Bine, iubire…

Eu şi Sarah ne-am aşezat, cu paharele în mână. Faţă în faţă cu poponeaţa de iepuraş. El stătea faţă în faţă cu marea. Părea în contemplaţie.

— Chinaski, zise, am citit cam tot ce-ai scris. Căcarea lumii. Eşti al dracu’ de bun…

— Mulţumesc. Dar ştim amîndoi cine e de fapt cel mai bun. Tu eşti cel mai bun.

— Uu, a spus el, tot cu faţa spre mare, e foarte, foarte drăguţ din partea ta… să îţi dai seama de lucrul acesta…

Se deschise uşa şi o puştoaică cu părul lung şi negru intră fără să mai bată. În secunda următoare, era lungită pe spătarul canapelei, pe lungime, ca o pisică.

— Eu sînt Popppy, zise ea, cu patru p.

M-am trezit că recidivez:

— Noi sîntem Scott şi Zelda.

— Termină cu prostiile! spuse Sarah.

I-am spus numele noastre adevărate.

Paul se întoarse de la priveliştea mării, spre noi.

— Popppy este unul dintre finanţatorii scenariului tău.

— N-am scris încă nici măcar un cuvînt.

— O să scrii…

— Te ocupi tu, te rog?

M-am uitat la Sarah şi mi-am ridicat paharul gol.

Sarah era fată bună. A plecat cu paharul. Ştia că dacă mă duc eu acolo, o să mă apuc să încerc diferite sticle şi apoi o să încep să mă port scîrbos, aşa cum ştiu eu.

Ulterior aveam să aflu că Popppy mai era cunoscută sub numele de „Prinţesa braziliană“. Şi că băgase din start zece miare. Nu cine ştie ce. Destul cît să achite o parte din chirie şi ceva băutură.

Prinţesa se uită la mine din poziţia ei de pisică întinsă pe spătarul canapelei.

— Ţi-am citit chestiile. Eşti foarte amuzant.

— Mulţumesc.

Apoi m-am uitat la Paul:

— Hei, iubire, ai auzit? Sînt amuzant!

— Meriţi şi tu, zise el, o poziţie oarecare…

Dispăru iar spre bucătărie, în timp ce Sarah trecea pe lîngă el cu paharele noastre pline. Sarah s-a aşezat lîngă mine şi am luat o duşcă.

Atunci mi-a venit ideea că aş putea să merg pur şi simplu la cacealma cu scenariul şi să mă învîrt cu lunile pe Marina del Ray, sugînd din băutura de aici. Nici n-am apucat să-mi savurez pînă la capăt gîndul, că uşa s-a dat de perete şi iată-l pe Pinchot.

— Ha, ai venit!

— Uu, am zis.

— Cred că am găsit un finanţator! Nu-ţi rămâne decât să-l scrii.

— S-ar putea să-mi ia cîteva luni.

— Da, desigur…

Apoi se întoarse Paul. Ducea o băutură rozalie ciudată, pentru Prinţesă.

Pinchot dispăru la bucătărie să-şi ia şi el una.

Era prima dintre numeroasele întîlniri ce aveau să degenereze în beţii crîncene, mai ales în ce mă priveşte. Mi se părea un impuls necesar pentru a-mi stimula încrederea în forţele proprii, în contextul în care nu mă interesau decît poezia şi proza scurtă. Să scriu un scenariu mi se părea un lucru îngrozitor de stupid. Însă şi oameni mai breji decît mine se treziseră prinşi în capcana unor acţiuni atât de ridicole.

Jon Pinchot ieşi cu băutura în mînă şi se aşeză.

A fost o noapte lungă. Am vorbit şi am tot vorbit, despre ce, nu ştiu sigur. La final, eu şi Sarah băuserăm prea mult ca să ne urcăm la volan. Ni s-a oferit cu amabilitate un dormitor.

Stăteam în dormitorul acela, în întuneric, şi ne turnam ultimul pahar de vin roşu fin, cînd Sarah m-a întrebat:

— Deci o să scrii un scenariu?

— Ei, pe dracu’, am răspuns.

2

Următorul telefon de la Jon Pinchot l-am primit trei sau patru zile mai tîrziu. Îl cunoştea pe Danny Server, tînărul regizor-producător care avea un ditamai studioul de filme în Venice. Danny ne lăsa să-i folosim sala de proiecţii ca să vedem documentarul lui Pinchot, Bestia veselă, despre un conducător negru care-şi făcea de cap cu un elan sîngeros. Era vorba să ne întîlnim înainte la Pinchot, să bem cîteva pahare. Şi iată-ne înapoi la Sailboat Lane…

Jon ne-a deschis uşa, iar eu şi Sarah am intrat. Nu era singur, un tip stătea pe-acolo. Avea părul ciudat: părea şi blond, şi alb. Faţa îi era roz spre roşu. Iar ochii îi erau tulburător de rotunzi şi albaştri, prea rotunzi, prea albaştri. Avea expresia unui băieţel pus pe şotii odioase. Ulterior aveam să aflu că expresia aceea nu îl părăsea niciodată. L-am plăcut din prima.

— El este François Racine, spuse Jon. Joacă în multe dintre filmele mele şi în altele.

— Iar în celelalte sînt şi plătit… Execută o plecăciune: Încîntat de cunoştinţă!

Jon se duse după băutură.

— Scuzaţi-mă, vă rog, zise François, sînt gata într-o clipă.

Avea pe masă o ruletă micuţă, acţionată electric, care se punea pe învîrtit prin simpla apăsare a unui buton. Mai avea nişte fişicuri de jetoane şi o foaie lungă de hîrtie plină de calcule. Mai era pe-acolo şi o planşă pentru pariuri. Puse miza, apăsă pe buton şi spuse:

— Ea e Doamna cu Cap Rotitor. M-am îndrăgostit.

Jon apăru cu paharele.

— Atunci cînd nu pariază la propriu, François exersează sau măcar se gîndeşte la asta.

Roata se opri şi François îşi trase cîştigul spre el.

— Am studiat permutările ruletei şi m-am prins cum stă treaba, zise François, aşa că, indiferent unde se opreşte, eu ghicesc şi cîştig.

— Şi sistemul lui funcţionează, a spus Jon, numai că, atunci cînd ajunge în cazinouri, nu se ţine întotdeauna de sistem.

— Adesea sînt înfrînt de Dorinţa de Moarte, explică François.

— Şi Hank joacă la pariuri, zise Sarah. La cursele de cai. E acolo în fiecare zi.

François se uită la mine.

— Ah, cursele de cai! Şi cîştigi?

— Îmi place să cred că da…

— Păi, să mergem într-o zi!

— Clar.

François se întoarse la ruleta lui, iar noi ne-am aşezat cu paharele noastre.

— A pierdut şi a cîştigat sute de mii, ne spuse Jon. Nu vrea să fie actor decît cînd nu mai are nici un chior.

— Logic, am zis.

— Apropo, spuse Jon, am vorbit cu producătorul Harold Pheasant şi e foarte interesat de scenariu. E dispus să finanţeze filmul.

— Harold Pheasant! exclamă Sarah. Am auzit de el. E printre cei mai tari în domeniu.

— Aşa e, spuse Jon.

— Dar nu am scris încă nici un scenariu, am ripostat.

— Nu contează. Ştie cum scrii. E pregătit.

— Nu pare prea verosimil.

— Aşa lucrează el mereu şi face bani de fiecare dată.

Jon se duse după sticlă.

— Poate ar trebui să scrii pe bune un scenariu, îmi propuse Sarah.

— Gîndeşte-te unde l-a dus pe F. Scott Fitzgerald.

— Tu nu eşti Fitzgerald.

— Nu, el s-a lăsat de băut. Asta l-a omorît.

François era tot la ruleta lui. Jon se întoarse cu sticla.

— Mai bem un rînd şi apoi ar trebui să mergem.

— OK, am zis.

— Hei, François, vii şi tu? îl întrebă Jon.

— Oh, nu, scuzaţi-mă, vă rog, trebuie să mai aprofundez puţin cercetările aici…

3

Sala de proiecţii era drăguţă. Pe una dintre laturi avea un bar destul de măricel, cu barman. Îţi puneau la dispoziţie chiar şi un proiecţionist. Danny Server nu era prin zonă.

La bar erau şapte-opt oameni. Nu-l ştiam pe nici unul dintre ei. Am trecut pe cocktailuri cu vodcă şi limonadă, iar Sarah bea ceva violet sau verde sau verde-violet. Jon plecase să pregătească filmul împreună cu proiecţionistul.

La capătul celălalt al barului stătea un tip care se holba la mine. Încontinuu.

În cele din urmă, m-am uitat la el:

— Ce încerci să faci? l-am întrebat.

S-a oprit o clipă, a luat o duşcă, apoi s-a uitat iar la mine:

— Roşesc pînă în vîrful degetelor din pantofi cînd îţi spun asta, dar… fac filme.

Aveam să aflu că era Wenner Zergog, faimosul realizator de filme german. Un tip cam ţăcănit, tot timpul sucit, cum se spune, îşi risca enorm viaţa, şi a lui, şi a celorlalţi.

— Ar trebui să te bagi şi tu în ceva care să merite efortul, i-am zis.

— Ştiu, răspunse, dar nu ştiu să fac altceva.

Apoi apăru Jon.

— Haide, acum începe…

Eu şi Sarah l-am urmat în sala de proiecţii. Cîţiva dintre cei de la bar au venit şi ei, inclusiv Wenner şi însoţitoarea sa. Ne-am aşezat, iar Jon ne-a spus:

— Tipul de la bar era Wenner Zergog. Săptămîna trecută, el şi nevastă-sa au avut un conflict armat, şi-au golit pistoalele ţintind unul spre celălalt, fără să nimerească…

— Sper că în cazul filmelor ţinteşte mai bine de-atît…

— Oh, da.

În sală se făcu întuneric şi Bestia veselă se desfăşură pe tot ecranul.

Lido Mamin era un om mare, şi ca statură, şi ca ambiţii, dar ţara lui era mică şi săracă. În ce priveşte ţările mai mari, el îşi urmărea interesul, atît cu Stînga, cît şi cu Dreapta, făcînd afaceri şi contrabandă cu ambele tabere, pentru bani, mîncare şi arme. Dar, de fapt, dorinţa lui era să conducă lumea. Era un ticălos însetat de sînge, cu un extraordinar simţ al umorului. El a înţeles că, în esenţă, orice viaţă e lipsită de valoare, mai puţin a lui. În ţara lui, oricine era cît de cît suspect era ucis rapid şi aruncat în rîu. Pe rîu pluteau aşa de multe cadavre, încît crocodilii se umflaseră şi nu mai puteau să le mănînce.

Lido Mamin adora camerele de filmat. Pinchot l-a convins să organizeze o întrunire a consiliului general special pentru filmări. Supuşii tremurau în faţa lui în timp ce el punea întrebări şi făcea declaraţii politice. Rînjea întruna, lăsînd la vedere nişte dinţi gălbui uriaşi. În momentele libere în care nu omora pe nimeni sau nu ordona uciderea cuiva, atunci futea. Avea mai bine de zece neveste şi atîţia copii, că nici nu şi-i mai amintea pe toţi.

Din cînd în cînd, în timpul şedinţelor de consiliu, se oprea din zîmbit şi faţa îi devenea Voia Domnului, era în stare de orice şi în măsură să facă orice. Simţea frica cohortelor, se bucura şi se folosea de ea.

Întrunirea consiliului a luat sfîrşit fără să se fi întîmplat vreo crimă în tot acest timp.

După asta, a convocat o întrunire a tuturor doctorilor din ţară. I-a adunat la spitalul central, într-o sală de operaţii uriaşă, în care aceştia stăteau aşezaţi pe nişte scaune dispuse ca într-un amfiteatru, iar Mamin stătea în picioare în centru şi le vorbea:

— Voi sînteţi doctori, dar nu sînteţi de fapt nimic dacă eu nu vă spun că sînteţi ceva. Credeţi că ştiţi anumite lucruri, dar e numai o iluzie. Nu sînteţi instruiţi decît într-un domeniu extrem de restrîns. Puneţi-vă această pregătire în slujba ţării voastre şi nu a propriului interes. Trăim într-o lume în care singurii care au avut dreptate vor fi cei care vor supravieţui pînă la final. O să vă spun cum să vă folosiţi instrumentele chirurgicale şi vieţile. Vă rog să nu faceţi prostia de a vă împotrivi dorinţelor mele. Nu vreau să irosesc educaţia şi priceperea voastră. Trebuie să ţineţi minte că nu ştiţi decît ce v-a fost predat. Eu ştiu mai mult decît se predă în şcoli. Întotdeauna o să faceţi aşa cum spun eu, vreau ca lucrul acesta să fie CÎT SE POATE DE CLAR. Înţelegeţi?

S-a făcut linişte.

— Vă rog, continuă Mamin, ar dori careva dintre voi să contrazică ceea ce am zis?

Tot linişte.

Mamin era o marionetă, o marionetă monstruoasă, şi, într-un fel, putea să-ţi placă stilul lui brutal şi terifiant – atîta timp cît nu erai obligat să vezi cu ochii tăi crimele şi torturile.

Apoi, Lido Mamin şi-a etalat special pentru cameră flotila de aviaţie militară. Numai că nu avea aviaţie. Nu încă. Dar avea aviatorii şi uniformele.

— Acesta, spuse Lido Mamin, este detaşamentul nostru de aviaţie militară.

Primul aviator veni în fugă de-a lungul unui şir lung de stinghii. Alerga foarte rapid. Apoi, cînd ajunse la capătul pistei de stinghii, făcu un salt în aer şi dădu din braţe ca din aripi. Apoi ateriză.

Apoi apăru în fugă următorul aviator. Bis.

Următorul aviator.

Şi următorul.

Trebuie să fi fost vreo 14, 15 aviatori. În timp ce sărea, fiecare scotea un ţipăt scurt, cu chipul numai rîset şi extaz. După ce te prindeai cum stă treaba, devenea tare bizar: pentru că rîdeau de cît de ridicol era totul, şi totuşi credeau.

După ultima decolare şi aterizare, Mamin se întoarse cu faţa către cameră.

— Aşa stupid cum probabil că vi se pare, treaba asta e foarte importantă. Pentru lucrurile pe care nu le avem în realitate, noi ne-am pregătit sufleteşte. Într-o bună zi, o să avem propria noastră aviaţie. Pînă atunci, nu stăm îmbufnaţi, la umbra necredinţei. Vă mulţumesc mult.

Apoi urmară imagini din interiorul camerelor de tortură. Nu era nimeni acolo. Dar erau excremente. Lanţuri. Sînge pe pereţi.

— Aici, spunea Lido Mamin, trădătorii şi mincinoşii spun în cele din urmă adevărul.

Scena finală îl arăta pe Mamin într-o grădină uriaşă, cu numeroase gărzi de corp, împreună cu toate soţiile şi copii săi. Copiii nu zîmbeau şi nici nu ţopăiau. Se uitau în linişte în obiectivul camerei, la fel ca şi gărzile. Soţiile zîmbeau toate, unele dintre ele ţinînd bebeluşi în braţe. Lido Mamin zîmbea, arătîndu-şi dinţii mari şi gălbui. Părea foarte agreabil, poate chiar adorabil.

Imaginea de final arăta rîul cu crocodilii durdulii. Pluteau doar, apatici şi extraordinar de graşi, doar ochii li se roteau un pic când cadavrele treceau pe lîngă ei. Sfârşit.

Era un documentar fascinant şi mă bucuram că-i pot spune lui Pinchot ce credeam.

— Da, a răspuns, îmi plac oamenii ciudaţi. Aşa am ajuns să te găsesc şi pe tine.

— Mă simt onorat, am zis, să fiu comparat cu Lido Mamin.

— Aşa e, a spus.

Apoi ne-am întors la el acasă.

4

Cînd ne-am întors, Racine era absorbit de ruleta lui micuţă. Era clar că băuse o cantitate semnificativă de vin. Obrajii i se cam înroşiseră, iar în faţă avea o grămadă uriaşă de jetoane. La capătul ţigării, o bucată imensă de scrum stătea gata-gata să-i cadă. Pică pe masă.

— Am cîştigat un milion patru sute cincizeci de mii de dolari…

Bila cea micuţă se opri la unul dintre numere. François îşi trase jetoanele spre el.

— Mi-ajunge… nu trebuie să fiu lacom.

Am mers în camera din faţă şi ne-am aşezat. Jon se duse să aducă paharele şi vinul.

— Ce-ai de gînd să faci cu toţi banii ăia pe care i-ai cîştigat? îl întrebă Sarah.

— O să-i dau de pomană. Sînt nimica toată. Viaţa e zero. Banii nu înseamnă nimic.

— Banii sînt ca sexul, am spus. Par mult mai importanţi atunci cînd n-ai parte de ei…

— Vorbeşti ca un scriitor, zise François.

Se întoarse Jon. Deschise prima sticlă şi turnă din ea în toate paharele.

— Trebuie să vii la Paris, mi-a spus, acolo eşti bine privit. În ţară te tratează ca pe un proscris.

— Au şi hipodrom?

— Oh, da! zise François.

— Detestă călătoriile, spuse Sarah, plus că şi aici sînt curse de cai.

— Nimic nu se compară cu Parisul, zise François. Vino la Paris şi-o să mergem la curse împreună.

— La dracu’, am un scenariu de scris.

— Întîi pariem la curse şi apoi scriem.

— Lasă-mă să mă mai gîndesc.

Jon îşi aprinse un trabuc. Apoi găsi şi François unul şi-l aprinse. Trabucurile erau lungi, rotunde şi sfîrîiau la capetele aprinse.

— Apără-mă, Doamne, zise Sarah.

— Eu şi François am fost în Vegas într-o seară.

— Şi cum v-aţi descurcat? întrebă Sarah.

François luă o gură mare de vin, trase din trabuc şi suflă un norişor magic de fum.

— Ascultaţi. Ascultaţi aici. Am deja cinci miare, deţin controlul întregii lumi, ţin Destinul în mînă ca pe o brichetă. Ştiu Totul. Sînt Totul. Nu poate să mă oprească nimic. Continentele se cutremură. Şi-atunci, Jon mă bate pe umăr. Zice: „Hai să-l vedem pe Tab Jones“. „Cine-i Tab Jones ăsta?“, întreb eu. „Nu contează“, zice, „hai să-l vedem…“

François îşi goli paharul de vin. Jon i-l umplu din nou.

— Aşa că ne ducem într-o altă încăpere. Aici e Tab Jones ăsta. Cîntă. Are cămaşa deschisă şi i se văd firele negre de păr de pe piept. Firele sînt transpirate. Printre firele astea transpirate, poartă un crucifix argintiu uriaş. Gura îi e o gaură enormă tăiată într-o clătită. Poartă pantaloni mulaţi şi un dildo. Se ţine de coaie şi cîntă despre ce chestii minunate poate face el în beneficiul femeilor. Cîntă nasol rău, vreau să spun, îngrozitor. Numai despre ce le poate face femeilor, dar e abureală, de fapt vrea să-şi vîre limba în anusul vreunui bărbat. Îmi vine să vomit cînd îl ascult. Şi mai şi plătisem bani frumoşi. Iar atunci cînd plăteşti să trăieşti un coşmar chiar că eşti prost! Cine e Tab Jones ăsta? Tipul ia mii de dolari ca să poarte un dildo, să se ţină de coaie şi să-şi pună crucea aia sclipicioasă. Oameni buni mor de foame pe stradă şi iată-l pe IM-BE-CI-LUL ăsta… cum e IDOLATRIZAT! Femeile ţipă! Ele cred că tipul e pe bune! Omul ăsta de mucava care mănîncă căcat în visele lui. „Jon“, zic, „hai să plecăm, te rog, mi-o ia razna mintea, mă simt jignit şi gata să vomit în poală!“ „Stai,“ zice, „poate urmează ceva mai bun“. Nu urmează nimic mai bun, ci mai rău, cîntă din ce în ce mai tare, cămaşa se deschide şi mai mult, îi vedem buricul. O femeie de lîngă mine geme şi-şi bagă mîna în chiloţi. „Doamnă dragă“, o-ntreb, „aţi pierdut ceva?“ Buricul lui e ca un ochi mort, e jegos. Chiar şi o pasăre ar fi jignită dacă ar trebui să-şi depună găinaţul acolo. După care Tab Jones ăsta se întoarce şi ne arată posteriorul. Funduri pot să văd oricînd, oriunde, şi nici măcar nu vreau asta, iar aici trebuie să plătim BANI BUNI ca să vedem curul ăsta gras, flasc şi urît! Ştiţi, am trecut prin momente grele, de exemplu, am fost bătut de poliţai deşi nu făcusem nimic. Mă rog, aproape nimic. Dar cînd m-am uitat la bucile alea stupide, m-am simţit mai rău decît cînd mă bătea aiurea poliţia. „Jon“, am spus, „trebuie să plecăm, altfel s-a zis cu viaţa mea!“

Jon zîmbi:

— Aşa că am plecat. Eu nu voiam decît să-l văd pe Tab Jones.

De-acum, François era furios de-a binelea. În colţurile gurii i se adunau mici dîre de spumă. Împroşca cu picături de salivă în timp ce vorbea. Capătul trabucului i se îmbibase rău.

— Tab Jones! CINE-I TAB JONES ĂSTA? Ce-mi pasă mie de Tab Jones? Tab Jones e un fraier! Am cinci miare şi ce facem noi? Mergem să-l vedem pe Tab Jones! Cine-i Tab Jones ăsta? Eu nu cunosc nici un Tab Jones. Pe frate-meu nu-l cheamă Tab Jones! Nici măcar pe maică-mea! Tab Jones ăsta e un fraier!

— Aşa că, zise Jon, ne-am întors la ruletă.

— Da, spuse François, eu am cinci miare şi ne-am dus să-l vedem pe pulă bleagă cum cîntă. Îmi pierise toată concentrarea. Cine e Tab Jones ăsta? Am văzut oameni mai buni de-atît adunînd căcat de pescăruş! Unde mă aflu? Roata se învîrteşte şi îmi e străină! Sînt ca un copil abandonat într-un butoi cu tarantule! Ce e cu numerele astea? Ce e cu culorile astea? Bila albă micuţă face un salt şi se ascunde în inima mea, mă roade pe dinăuntru. N-am nici o şansă. Mi s-a dus toată concentrarea! Pulele defilează în timp ce idioatele ţipă că mai vor! Am ameţit. Sar şi mă bag cu o grămadă de jetoane. Îmi văd deja scăfârlia îngropată în porcăria de sicriu. Cine e Tab Jones ăsta? Pierd. Nu ştiu unde mă aflu. Odată ce ţi s-a dus concentrarea, odată ce începi să pici, nu mai există cale de întoarcere. Ştiind că nu mai am nici o şansă, mi-am jucat toate jetoanele. Am executat numai mişcări greşite, de parcă un duşman preluase controlul asupra corpului şi minţii mele. Eram terminat. Şi de ce? PENTRU C-A TREBUIT SĂ MERGEM SĂ-L VEDEM PE TAB JONES? Vin şi vă întreb: CINE DRACU’ E TAB JONES ĂSTA?

François era terminat, epuizat. Trabucul îi căzu din gură. Sarah îl ridică şi îl puse în scrumieră. François găsi imediat un altul în buzunarul de la cămaşă, îl scoase din tubul lui argintiu, îl linse şi îl pregăti, îl învîrti, şi-l îndesă în gură, se adună şi-l aprinse cu o mişcare elegantă. Se întinse după sticlă, turnă băutură pentru toată lumea, se redresă şi zîmbi:

— Căcat, probabil că oricum aş fi pierdut. Un jucător împătimit nu mai poate continua dacă nu-şi găseşte scuze.

— Vorbeşti ca un scriitor, am zis.

— Dacă aş putea să şi scriu, ţi-aş scrie scenariul ăla.

— Mulţumesc.

— Cu cît te plăteşte?

Am făcut o mişcare cu mîna prin aer: ceva incert.

— Ţi-l scriu eu şi facem jumi-juma’, bine?

— Bine.

— Nu, zise Jon, o să-mi dau seama de diferenţă.

— Bine, atunci, zise François, o să-l scrie Tab Jones cu dildo-ul lui.

Cu asta am căzut de acord cu toţii şi ne-am ridicat paharele să închinăm. Era începutul unei nopţi frumoase.

5

Stăteam sprijinit de bar, în Musso’s. Sarah era la budă. Îmi plăcea barul din Musso’s, tejgheaua propriu-zisă, dar nu şi încăperea în care se afla. I se spunea „Sala Nouă“. Eu preferam să mănînc în „Sala Veche“, care era situată în celălalt capăt al localului. Era mai întunecoasă şi mai puţin zgomotoasă. Pe vremuri mergeam în Sala Veche ca să mănînc, dar nu mîncam de fapt niciodată. Numai răsfoiam meniul, le ziceam „Nu încă“ şi continuam să îmi comand de băut. Unele dintre damele pe care le duceam acolo erau dintre cele cu reputaţie proastă şi, pe măsură ce îi tot dădeam cu băutura, adesea izbucneau conflicte zgomotoase, suprasaturate cu blesteme şi pahare vărsate, şi astfel se cerea şi mai mult troscău. De cele mai multe ori ajungeam să le dau doamnelor nişte bani de taxi şi să le spun să se care în pula mea de-acolo, iar apoi continuam să beau de unul singur. Mă îndoiesc c-au mers vreodată cu taxiul de banii ăia. Dar unul dintre lucrurile care îmi plăceau cel mai tare la Musso’s era că, de fiecare dată cînd reveneam după ce-o comisesem rău de tot, eram întîmpinat cu un zîmbet cald. Tare ciudat.

În orice caz, stăteam sprijinit de bar, iar Sala Nouă era plină de turişti, care trăncăneau, îşi suceau gîturile şi răspândeau raze mortale. Am mai comandat de băut, cînd deodată am simţit cum mă bate cineva pe umăr.

— Chinaski, ce mai faci?

M-am întors şi m-am uitat. Niciodată nu ştiam oamenii. Puteam să mă întîlnesc cu cineva într-o seară, iar a doua zi să nu-mi mai amintesc. Dacă o dezgropa cineva pe maică-mea din mormînt, n-aş fi ştiut cine e.

— Sînt bine, am zis. Îmi permiţi să te cinstesc cu un pahar?

— Nu, mersi. Nu ne cunoaştem. Eu sînt Harold Pheasant.

— Aha. Mi-a spus Jon că te gîndeai să…

— Da, vreau să-ţi finanţez scenariul. Am citit ce-ai scris pînă acum. Ai un simţ al dialogului absolut superb. Am citit ; extrem de cinematic!

— Sigur nu bei nimic?

— Nu, trebuie să mă întorc la masa mea.

— Aham. Şi tu cu ce te-ai mai ocupat în ultima vreme, Pheasant?

— Doar ce-am terminat un film despre viaţa lui Mack Derouac.

— Zău? Şi cum îi spune?

— Cîntecul inimii.

Am luat o duşcă.

— Hei, ia stai aşa! Tu faci mişto aici! Doar n-o să-i zici Cîntecul inimii?

— O, ba da. Aşa o să se numească.

Zîmbea.

— Nu mă păcăleşti tu pe mine, Pheasant. Ce figură mai eşti! Frăţioare! Cîntecul inimii!

— Ba nu, a zis, vorbesc serios.

Se întoarse şi plecă…

Chiar atunci se întoarse Sarah. Se uită la mine.

— De ce rînjeşti?

— Stai să-ţi comand şi ţie ceva de băut şi-ţi povestesc imediat.

I-am făcut semn barmanului şi am mai cerut un rând pentru mine.

— Ghici pe cine-am văzut în Sala Veche, a zis.

— Pe cine?

— Pe Jonathan Winters.

— Aha. Ghici cu cine am vorbit eu cît ai fost tu plecată.

— Cu una dintre tîrfetele tale de pe vremuri.

— Nu, nu. Şi mai rău.

— Nu există nimic mai rău decît alea.

— Am vorbit cu Harold Pheasant.

— Producătorul?

— Da, e acolo, la masa din colţ.

— Oh, îl văd!

— Nu, nu te uita. Nu-i face cu mîna. Bea-ţi paharul. O să-l beau şi eu pe-al meu.

— Ce dracu’ ai?

— Păi, să vezi, el era producătorul care voia să facă un film după scenariul pe care nici nu l-am scris.

— Da, ştiu.

— Cît timp ai fost tu plecată, a venit la mine să vorbim.

— Mi-ai spus deja asta.

— N-a vrut să bea nimic.

— Deci ai futut deja treaba. Şi nici măcar nu eşti beat.

— Stai. Voia să-mi povestească despre un film pe care doar ce l-a terminat.

— Şi, zi, cum ai zbîrcit-o?

— Nu eu. El.

— Sigur. Povesteşte-mi.

M-am uitat în oglindă. Îmi plăcea de mine, dar nu-mi plăcea de mine din oglindă. Nu arătam aşa. Mi-am terminat băutura.

— Termină-ţi paharul, i-am zis.

S-a conformat.

— Povesteşte-mi.

— E a doua oară cînd spui „Povesteşte-mi“.

— Ce memorie extraordinară ai. Şi nici nu te-ai îmbătat încă.

Am pus barmanul în mişcare şi am mai comandat o tură.

— Ei bine, Pheasant a venit la mine şi mi-a povestit de filmul pe care l-a terminat. E despre un scriitor care nu putea să scrie şi a devenit celebru pentru că arăta ca un călăreţ de rodeo.

— Cine?

— Mack Derouac.

— Şi asta te-a deranjat?

— Nu, asta e irelevant. Totul a mers bine pînă cînd mi-a spus numele filmului.

— Şi cum se chema?

— Te rog. Mă străduiesc să mi-l alung din minte. E incredibil de stupid.

— Spune-mi.

— Fie…

Oglinda era încă acolo.

— Spune-mi! Spune-mi! Spune-mi!

— Bine: Muştele miţoase din mlaştină.

— Îmi place cum sună.

— Mie nu. I-am spus şi lui. A plecat. Ne-am pierdut singurul finanţator.

— Ar trebui să te duci la el şi să-ţi ceri scuze.

— Nici nu-ncape vorbă. E un titlu oribil.

— Te deranjează doar că filmul nu e despre tine.

— Pînă aici! O să scriu un scenariu despre mine!

— Ai şi titlul?

— Aha: Muşte în mlaştina miţoasă.

— Hai să mergem de-aici.

Acestea fiind spuse, am plecat.