Will Gompertz, Think Like an Artist... and Lead a More Creative, Productive Life

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © Will Gompertz 2015

The author has asserted his moral rights

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5962-3

ISBN PDF: 978-973-46-5963-0

ISBN print: 978-973-46-5825-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Odilon Redon (1840-1916), Anemona cu mască

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

WILL GOMPERTZ este arts editor la BBC şi a fost director la Tate Gallery timp de şapte ani. Este interesat în mod special de arta modernă şi a scris despre artă pentru The Times, The Guardian şi BBC. În 2009 a scris un one-man comedy show despre arta modernă care s-a jucat cu casa închisă la Festivalul de la Edinburgh. A fost votat unul dintre cei 50 de gânditori creativi de top de către revista Creativity din New York. La Editura Polirom a mai publicat bestsellerul O istorie a artei moderne. Tot ce trebuie să ştii despre ultimii 150 de ani (2014).

În ordinea apariţiei…

Ninette de Valois

Frederick Ashton

Andy Warhol

Vincent van Gogh

Theaster Gates

Bridget Riley

Roy Lichtenstein

David Ogilvy

Marina Abramović

Gilbert & George

Caravaggio

Picasso

J.J. Abrams

Piero della Francesca

Luc Tuymans

Johannes Vermeer

Peter Doig

Rembrandt

Kerry James Marshall

Michelangelo

Ai Weiwei

David Hockney

Marcel Duchamp

Bob and Roberta Smith

In memoriam Steve Hare

Introducere

Creativitatea e un subiect fierbinte. Este un subiect care trezeşte interesul politicienilor, profesorilor şi înţelepţilor din lumea întreagă. Aceştia spun că e extrem de importantă. Că va fi esenţială pentru viitoarea noastră prosperitate. Toate bune şi frumoase. Dar ce este, mai exact, creativitatea şi cum funcţionează?

Şi de ce unor oameni pare să le fie uşor să vină cu idei geniale, noi, iar altora nu? Este pur şi simplu vorba despre anumite „tipuri creative” care sunt programate diferit sau are mai curând de-a face cu comportamentul şi atitudinea?

Suntem o specie imaginativă într-un mod unic. Capacitatea noastră de a concepe idei complexe şi de a le pune în practică necesită o serie de procese cognitive ce depăşesc abilităţile oricărei alte forme de viaţă şi ale oricărei maşinării. Pentru noi, nu e mare scofală. Facem asta tot timpul, de la pregătirea unei mese la trimiterea unui mesaj spiritual către un prieten. Poate că le considerăm nişte sarcini banale, însă, pentru a le realiza, trebuie să recurgem la imaginaţie, să fim creativi. Este un dar natural fantastic, care, dacă este cultivat cum se cuvine, ne poate ajuta să înfăptuim lucruri cu totul extraordinare.

Actul producerii şi al creaţiei satisface, însufleţeşte şi răsplăteşte într-o foarte mare măsură.

Folosirea imaginaţiei ne însufleţeşte şi ne îmbogăţeşte gândirea şi experienţa de viaţă. Arătăm de ce suntem capabili atunci când ne folosim creierul, atunci când gândim. Nu am întâlnit niciun artist, de niciun fel, care să fie indiferent sau căruia să-i lipsească curiozitatea. Acelaşi lucru este valabil şi pentru bucătarii-şefi, grădinarii şi antrenorii sportivi de succes; de fapt, pentru oricine e pasionat de meseria lui şi e dornic de inovaţie. Au o strălucire în ochi ce transmite o forţă vitală palpabilă. Creativitatea are acest efect.

Aşadar, cum putem valorifica acest talent înnăscut? Cum putem scoate creativitatea de pe pilot automat, pentru a produce acele concepte originale şi îndrăzneţe care conferă mai multă valoare vieţii noastre şi poate chiar lumii întregi? Şi, mai specific, cum ne stimulăm imaginaţia să producă gândurile inovatoare ce pot fi transformate în ceva palpabil şi de preţ?

Am chibzuit la aceste întrebări în cea mai mare parte a trei decenii. La început, fiindcă ideile noi şi oamenii talentaţi mă fascinau. Apoi au devenit parte din meseria mea de editor, producător, scriitor, om de radio şi jurnalist în domeniul artistic.

Am avut privilegiul de a observa şi de a întâlni câţiva dintre cei mai mari exponenţi ai gândirii creative de astăzi, de la îndrăzneţul artist Damien Hirst la actriţa americană laureată de mai multe ori cu Premiul Oscar Meryl Streep. Evident, cu toţii sunt diferiţi, însă, cel puţin dintr-un punct de vedere, nu atât de diferiţi precum aţi putea crede.

De-a lungul anilor mi-am dat seama că există câteva trăsături uşor identificabile ce îi caracterizează pe toţi oamenii creativi de succes, de la romancieri şi regizori de film la savanţi şi filosofi. Nu mă refer la nişte calităţi stranii şi mistice, ci la practicile şi procesele de bază care permit talentelor lor să înflorească. Practici şi procese care, dacă sunt adoptate, ne pot ajuta pe noi, ceilalţi, să ne dezlănţuim creativitatea latentă.

Încrederea este esenţială. Artiştii nu caută permisiunea de a picta, de a scrie, de a interpreta sau de a cânta; pur şi simplu o fac.

Şi cu toţii avem talent creativ, asta fără nicio urmă de îndoială. E adevărat, unii poate că se pricep mai bine decât alţii să compună muzică, dar asta nu înseamnă că noncompozitorii sunt „noncreativi”. Adevărul este că toţi suntem pe deplin capabili să fim artişti de un fel sau altul. Absolut fiecare dintre noi are capacitatea de a conceptualiza, de a se desprinde de timp şi de spaţiu şi de a analiza în schimb o serie de idei şi asocieri abstracte care nu au nicio legătură unele cu altele sau cu momentul prezent. Facem asta atunci când visăm cu ochii deschişi, când speculăm sau chiar când spunem minciuni.

Problema este că unii dintre noi fie s-au convins că nu sunt creativi, fie încă nu şi-au găsit calea. Încrederea în propria creativitate poate să scadă. Ceea ce e rău. Încrederea este esenţială. Din experienţa mea, artiştii, la fel ca mulţi dintre noi, se tem să nu fie „demascaţi”. Însă reuşesc cumva să adune suficientă încredere încât să-şi înfrângă îndoielile, ceea ce le permite să-şi întărească creativitatea. Beatleşii erau doar o adunătură de tineri care au avut timp liber şi îndeajuns de multă încredere încât să se convingă pe ei înşişi şi apoi o lume întreagă că sunt muzicieni.

Nu au aşteptat să fie rugaţi. Artiştii nu caută permisiunea de a picta, de a scrie, de a interpreta sau de a cânta; pur şi simplu o fac. Ceea ce tinde să-i diferenţieze şi le conferă putere şi un scop nu este creativitatea în sine – cu toţii o avem. Este mai curând faptul că şi-au găsit un obiectiv pentru ea, un domeniu de interes care le-a stârnit imaginaţia şi a constituit un vehicul pentru talentele lor.

E un fenomen pe care l-am observat pentru prima oară în anii 1980, când aveam puţin peste 20 de ani şi lucram ca maşinist la Sadler’s Wells Theatre în Londra. Se întâmpla înainte să fi descoperit arta sau mare lucru în viaţă, ca să fiu sincer. Însă mi-am dat seama că eram atras de amestecul de meşteşuguri practice şi manifestări iluzorii din teatru.

Era întotdeauna mult de lucru înaintea şi în timpul spectacolului, dar, de îndată ce cădea cortina şi publicul pleca, mergeam cu toţii într-un bar să bem relaxaţi un pahar. Nu după mult timp, ni se alăturau acolo actorii şi „creativii”. Era într-o perioadă în care se renunţase la ierarhiile stricte care există în teatru. Funcţiile erau irelevante şi mă trezeam uneori stând lângă o legendă venerată, de obicei din lumea baletului (punctul forte al teatrului).

Într-o seară putea fi marea doamnă Ninette de Valois – cândva membră a legendarei companii Baletul Rus a lui Diaghilev, ulterior fondatoarea trupei Royal Ballet. În altă seară putea fi Sir Frederick Ashton, maestrul coregraf, care ne împărtăşea ultima bârfă în timp ce lovea uşor cu degetele marginea paharului său răcit de Chablis. Pentru un tânăr naiv, crescut în Anglia rurală, asemenea nopţi erau minunat de ameţitoare şi de exotice.

Graţie creativităţii avem şansa de a obţine satisfacţie în era noastră digitalizată.

Atunci am întâlnit pentru prima oară ceea ce aţi putea numi „artişti” de bună-credinţă, acele spirite independente care câştigă bine şi au o reputaţie pe măsură, inventând diverse lucruri. Până şi în contextul prozaic al unui bar londonez dur ieşeau în evidenţă. De Valois şi Ashton atrăgeau atenţia fără să-şi propună asta şi rareori aveau de îndurat ruşinea de a fi întrerupţi. Aveau o forţă interioară atât de fermă şi de viguroasă, încât transmiteau o încredere exterioară ce copleşea şi seducea.

Nu erau supraoameni. Erau la fel de plini de metehne şi de îndoieli ca noi, ceilalţi. Însă descoperiseră lucrul – în cazul lor, dansul – care le stârnea imaginaţia şi care le permitea să exploateze darul supraomenesc al creativităţii, pe care îl împărtăşim cu toţii. Dar cum l-au găsit? Cum l-au alimentat? Şi ce ne pot învăţa?

Această carte este încercarea mea de a răspunde la aceste întrebări, pornind de la observaţiile pe care le-am făcut cât timp am trăit într-o lume a scriitorilor, muzicienilor, regizorilor şi actorilor. Îmi propun să dezvălui cum îşi însufleţeşte elita creativă imaginaţia şi cum o foloseşte ca pe o unealtă productivă.

Avem multe de învăţat de la toţi, dar poate că reprezentanţii artelor frumoase – mă refer la pictori, sculptori, producători de film şi interpreţi – sunt cei de la care putem învăţa cele mai multe despre procesul creativ. Au o metodă unică de lucru, care ne ajută să arătăm mai uşor cum funcţionează gândirea creativă la capacitate maximă.

De aici şi titlul cărţii. Fiecare capitol ia o anumită abordare sau atitudine pe care o consider esenţială pentru procesul creativ şi o explorează prin intermediul experienţei unui artist. Nu vorbim aici despre aspectele tehnice – de pildă, cum să pregăteşti o pânză sau cum să pictezi lumina –, ci despre metodele de lucru şi modul de a gândi care îi ajută să exceleze din punct de vedere creativ. Tehnici care pot fi aplicate universal de oricine doreşte să fie creativ.

Personal, cred că vom fi din ce în ce mai mulţi în viitor, pe măsură ce reacţionăm la efectele perturbatoare ale revoluţiei digitale. În numeroase privinţe, progresele tehnologice recente au fost captivante şi eliberatoare: internetul ne-a facilitat enorm de mult accesul la materiale şi informaţii, permiţându-ne totodată să cunoaştem persoane cu mentalităţi asemănătoare şi să creăm reţele. În plus, ne-a asigurat o platformă globală ieftină şi uşor accesibilă pentru comercializarea produselor noastre. Iar toate acestea pot contribui la sprijinirea demersurilor noastre creative.

Însă există şi un inconvenient: e oarecum copleşitor. Deşi epoca internetului ne-a adus numeroase beneficii, nu ne-a oferit şi mai mult timp. Viaţa a devenit ridicol de ocupată. Existenţa noastră de zi cu zi e mai frenetică decât oricând. Pe lângă faptul că avem aceleaşi treburi de făcut, atunci când ne relaxăm suntem asaltaţi de o avalanşă de mesaje-text, e-mailuri, actualizări de status şi mesaje pe Twitter. Trăim într-o lume nebună şi conectată non-stop, ceea ce e solicitant şi necruţător.

Iar asta înainte să înceapă să-şi încordeze biţii şi byţii computerele programate cu Inteligenţă Artificială. Încet, dar sigur, cifrele nevăzute şi reţelele cibernetice se insinuează în vieţile noastre de zi cu zi şi, într-o anumită măsură, preiau controlul asupra lor. În mod inevitabil, se pare, computerele care folosesc algoritmi complecşi şi nanosoftware de ultimă generaţie vor prelua unele dintre sarcinile despre care credeam cândva că doar o persoană cu o educaţie de nivel înalt le poate îndeplini. E posibil ca medicii, avocaţii şi contabilii să remarce cu toţii bâzâitul domol al unui dispozitiv digital care le invadează teritoriul.

Ne simţim deja ameninţaţi de această uzurpare a libertăţilor noastre şi de amestecul în vieţile noastre. Cea mai bună reacţie va fi aceea de a face singurul lucru pe care niciun computer din lume nu îl va reuşi vreodată, acela de a recurge la imaginaţie. Graţie creativităţii avem şansa de a obţine satisfacţie şi de a ne găsi un scop şi un loc în lumea noastră digitalizată.

La locul de muncă, creativitatea va fi tot mai apreciată şi mai bine remunerată. Ceea ce e bine. Însă e mai mult decât atât. Simplul fapt de a produce şi a crea satisface, însufleţeşte şi răsplăteşte într-o foarte mare măsură. Da, poate fi enervant şi uneori descurajant, dar nu te vei simţi cu adevărat viu şi conectat la lumea materială decât atunci când îţi transformi ideile în realitate. Este, presupun, afirmarea supremă a caracterului nostru uman.

De asemenea, este o formă importantă şi puternică a autoexprimării. De ce altceva i-ar întemniţa dictatorii pe poeţi, iar extremiştii ar distruge artefacte? Se tem de ideile potrivnice şi se simt ameninţaţi de cei care le pot da glas. Creativitatea contează. Acum, poate, mai mult decât oricând.

Trăim într-o lume plină de probleme stringente: schimbările climatice, terorismul şi sărăcia, ca să numim doar trei dintre ele. Nu le vom rezolva prin forţă; sunt obstacole pe care le putem depăşi doar folosindu-ne creierul – atunci când gândim ca artiştii şi nu ne comportăm ca animalele.

Şi suntem cu toţii artişti. Nu trebuie decât să credem asta. Asta fac artiştii.

1. Artiştii
sunt întreprinzători

Există numeroase mituri despre artişti cărora ne place să le dăm crezare. Avem o imagine romanţată a pictorului şi a sculptorului. Pentru noi, ei reprezintă un ideal. În vreme ce ne trăim viaţa făcând lucruri pe care nu vrem neapărat să le facem, ca să ne câştigăm existenţa sau pentru că pare o soluţie practică, artiştii nu dau impresia că fac asemenea compromisuri. Ei îşi urmează propria stea; fac ce li se năzare, indiferent de împrejurări sau de consecinţe. Artiştii sunt autentici şi eroici – şi neapărat egoişti.

Se vor retrage în mansarda lor (Seurat), se vor lega de catargul unui vas în toiul unei furtuni (J.M.W. Turner) sau vor străbate mii de kilometri pe jos (Brâncuşi) în numele artei. Nu se fac concesii, iar motivaţia este unică: aceea de a crea o operă valoroasă şi însemnată. Curajul şi nobleţea abundă.

Până într-un punct…

În realitate, artiştii nu sunt mai curajoşi, mai nobili sau mai neclintiţi decât fermierii care fac tot ce le stă în puteri să-şi protejeze turmele de vremea rea. Sau decât proprietara unui restaurant care – după ce s-a despărţit de ultimul său client la miezul nopţii – se ridică din pat a doua zi la ora 4:00 să se asigure că ajunge la piaţă în timp util pentru cele mai bune produse. Sau decât maestrul zidar care are degetele pline de bătături şi dureri de spate după ce a construit zile la rând o casă.

Artiştii sunt antreprenori. Sunt dispuşi să rişte totul pentru şansa de a face singuri ceva în stil mare.

Din punctul de vedere al dăruirii faţă de cauza lor şi al seriozităţii intenţiilor, nu prea avem cum să-i diferenţiem dincolo de modul în care alegem să le preţuim activităţile. Obiectivul este acelaşi. În toate cazurile nu este nici profund romantic, nici cu adevărat nobil. Este acela de a supravieţui şi, cu puţin noroc, de a prospera câştigând suficienţi bani încât să-şi poată continua meseria.

Însă, în vreme ce fermierii şi proprietarii de restaurante vor vorbi ore întregi despre caracterul practic al fluxului de numerar şi marjele operaţionale, artiştii tind să nu scoată o vorbă despre bani. Sunt oarecum vulgari, ba chiar înjositori. În plus, riscă să spulbere iluzia pe care ne-am creat-o, aceea că sunt zeităţi neatinse de realităţile josnice ale vieţii de zi cu zi.

Există însă şi câte o excepţie. Andy Warhol era atât de fascinat de bani şi de materialism, încât le-a transformat în subiectul operei sale. Îşi numea studioul fabrică, iar odată ar fi rostit vorbele rămase celebre: „Să faci bani e o artă şi să munceşti e o artă, iar afacerile bune sunt cea mai bună artă”. A serigrafiat bunuri de larg consum, vedete şi simbolul dolarului. Warhol a creat efectiv imagini cu bani pe care le vindea apoi pe bani adevăraţi. Realmente o afacere bună.

Era extrem de întreprinzător. Însă aşa sunt în realitate toţi artiştii de succes. Aşa trebuie să fie. La fel ca fermierul, proprietarul de restaurant şi constructorul, artiştii sunt directorii executivi ai propriilor afaceri. Trebuie să aibă competenţe solide de marketing şi o înţelegere implicită a mărcii; concepte corporatiste urâte, pe care nu le-ar pomeni nicicând într-o discuţie amabilă, dar care le sunt în realitate a doua natură. Altminteri nu ar rezista multă vreme. La urma urmei, afacerea lor constă în furnizarea unor produse care nu au nicio funcţie şi niciun scop unei clientele bogate; unor clienţi care preţuiesc distincţia mărcii mai mult decât orice altceva.

Nu este o coincidenţă faptul că marile centre artistice istorice, precum Veneţia, Amsterdam şi New York, au fost în acelaşi timp şi mari centre globale de afaceri. Artistul întreprinzător este atras de bani ca un artist de graffiti de un zid. Şi aşa a fost dintotdeauna.

Peter Paul Rubens (1577-1640) a fost un artist bun şi un om de afaceri genial. În vreme ce asistenţii lui trudeau la studioul său, o adevărată fabrică, din Anvers, întreprinzătorul Rubens vizita case aristocratice splendide şi curţile regale ale Europei, informându-i pe proprietarii lor înstăriţi că, dacă voiau să ţină pasul cu semenii lor, aveau nevoie de una dintre picturile sale uriaşe, corpolente, baroce în Salonul Mare. Rubens a stabilit practica optimă în arta comerţului din uşă în uşă cu câteva secole înainte ca Doamna de la Avon să-şi găsească chemarea.

Andy Warhol, Simbolul dolarului, circa 1981

Artiştii sunt antreprenori. Sunt dispuşi să rişte totul pentru şansa de a face singuri ceva în stil mare şi de a da naştere operei pe care se simt constrânşi să o creeze. Vor cerşi şi vor împrumuta ca să achite chiria studioului lor, ca să-şi cumpere materialele necesare şi ca să mănânce în lunile lungi de strădanie. Toate în speranţa că-şi vor putea vinde operele astfel încât să-şi acopere costurile şi să le rămână şi un profit pe care să-l reinvestească în următoarea lucrare. Cu puţin noroc, şi aceasta va putea fi vândută, poate cu un preţ uşor mai mare. Iar apoi, dacă lucrurile merg bine, poate fi închiriat un studio mai mare şi mai bun, pot fi angajaţi asistenţi, poate fi construită o afacere.

Motivaţia intelectuală şi emoţională nu este profitul, dar e o componentă esenţială. Profitul cumpără libertate. Libertatea oferă timp. Iar timpul, pentru un artist, este bunul cel mai de preţ.

Până şi Vincent van Gogh, poate cel mai invocat exemplu de artist boem romanţat, a fost în realitate un om de afaceri extrem de întreprinzător şi cu simţ comercial. Nu era sărac lipit pământului şi lipsit de mijloace, cum se spune, ci un antreprenor care a încheiat un parteneriat cu fratele lui mai mic, Theo, dealer de artă.

Theo era omul cu banii. A investit masiv în fratele său mai mare, astfel încât lacomul Vincent a avut de regulă la dispoziţie pânze şi vopseluri scumpe (precum şi o locuinţă, mâncare şi haine, la nevoie).

Vincent a gestionat această sursă vitală de venit cu toată grija şi atenţia de care ne aşteptăm ca un mic afacerist să dea dovadă în relaţia cu managerul său bancar. Îi trimitea în mod constant lui Theo scrisori în care îl ţinea la curent cu evoluţia lucrurilor. Acestea includeau adesea o solicitare de noi fonduri, în schimbul cărora pictorul declara că îşi acceptă pe deplin obligaţiile comerciale. Într-o asemenea scrisoare, Vincent spunea: „Nu încape îndoială că este datoria mea să încerc să câştig de pe urma operei mele”.

Cei doi s-au asociat într-o societate comercială pe care aţi putea-o numi „Vincent Van Gogh Inc.”, care, îl asigura Vincent pe Theo, „îţi va aduce înapoi toţi banii pe care mi i-ai împrumutat ani la rând”. El a înţeles de asemenea nevoia de a fi flexibil şi îndatoritor în afaceri, promiţând în 1883: „În niciun caz nu voi refuza un comision serios, voi face orice mi se va cere, indiferent dacă e pe placul meu sau nu, voi încerca să respect condiţiile sau să o iau de la capăt, la nevoie”.

„Nu încape îndoială că este datoria mea să încerc să câştig de pe urma operei mele.”

Vincent van Gogh

Vincent a susţinut cazul investiţiei în această afacere în faţa fratelui său în cel mai elementar limbaj al antreprizei: „Uite, pânza pe care o acopăr valorează mai mult decât o pânză goală”. I-a scris chiar lui Theo despre un plan de rezervă, în cazul în care afacerea artistică avea să dea greş: „Dragul meu frate, dacă nu aş fi terminat şi înnebunit de nenorocitul ăsta de pictat, ce dealer grozav aş fi!”.

Era o afirmaţie puţin cam optimistă. Vincent cochetase deja cu meseria de dealer de artă şi se dovedise o cauză pierdută. Însă aceasta îi dezvăluie simţul vădit comercial; când lucrurile au început să meargă prost, Vincent s-a pus pe treabă ca să aibă ce să vândă.

E posibil ca Warhol să fi omis o propoziţie în citatul despre faptul că afacerile bune sunt cea mai bună artă? Ar fi putut el să încheie fraza spunând: „…iar cei mai buni artişti se pricep la afaceri”, dându-i ca exemplu strălucit pe fraţii van Gogh? Ce-i drept, parteneriatul lor nu a fost un succes comercial imediat, dar, dacă nu ar fi murit amândoi în jurul vârstei de 30 şi ceva de ani, înainte ca „Vincent Van Gogh Inc.” să ia cu adevărat avânt, e posibil să se fi bucurat de roadele a ceea ce este acum unul dintre cele mai vestite şi mai râvnite branduri de arte frumoase.

Omul de afaceri artist nu este un oximoron. O perspectivă întreprinzătoare este esenţială pentru succesul creativ. După cum observa odată Leonardo da Vinci: „Am descoperit de multă vreme că oamenii realizaţi rareori au stat şi au lăsat să li se întâmple lucruri. Au ieşit şi li s-au întâmplat lucrurilor”. Asta fac artiştii. Li se întâmplă lucrurilor. Transformă nimicul în ceva.

Artiştii transformă nimicul în ceva. Fac asta comportându-se
ca orice alt antreprenor.

Fac asta comportându-se ca orice alt antreprenor. Au iniţiativă, sunt independenţi şi atât de ambiţioşi, încât vor căuta competiţia, nu o vor evita. Iată de ce orice artist vrednic de acest nume s-a îndreptat către Paris la începutul secolului XX. Acolo erau toate: clienţii, reţelele, ideile şi statutul. Era un mediu extrem de dur, în care majoritatea îşi desfăşurau activitatea fără o plasă financiară de siguranţă: o existenţă de pe o zi pe alta într-un mediu deosebit de competitiv, al cărui efect era acela de a le stimula impulsul creativ.

Pentru un grup de oameni care protestează mereu că nu le plac competiţiile artistice, artiştii petrec o grămadă de timp participând la acestea. Nu te poţi învârti în lumea artistică fără să dai de premii în bani şi de bienale ce oferă medalii de aur. Au devenit un pas esenţial în cariera oricărui artist contemporan aspirant, o şansă de a stabili contacte şi de a construi un brand. Este o formulă încercată şi testată, unul dintre cei mai recenţi beneficiari ai ei fiind un artist american pe nume Theaster Gates, care a câştigat premiul pentru artă al organizaţiei Artes Mundi, cu sediul la Cardiff, în 2015.

Pe lângă aplauze şi atenţie mediatică, Theaster a primit în calitate de câştigător un cec în valoare de 40.000 de lire sterline, pe care s-a grăbit să le împartă cu ceilalţi nouă artişti selectaţi pe lista scurtă. A fost un gest extrem de neobişnuit şi de generos. Însă câştigătorul în vârstă de 41 de ani este un artist extrem de neobişnuit şi de generos. Este deopotrivă sculptor, antreprenor şi activist social. E cel mai întreprinzător individ pe care l-am cunoscut vreodată – şi o adevărată inspiraţie din punctul ăsta de vedere.

S-a născut şi a copilărit la Chicago, unde locuieşte şi astăzi. E un oraş frumos, dacă stai în centru sau în partea de nord. Dar Theaster locuieşte în South Side, care nu e aşa de drăguţ. E plin de case cu scânduri la geamuri şi la uşi, terenuri virane şi copii care pierd vremea la colţ de stradă. Şomajul e foarte ridicat, aspiraţiile sunt la pământ şi poate fi periculos. Sute de schimburi de focuri au loc acolo. A fost numită capitala americană a crimelor. În jur de 99,6% dintre persoanele care locuiesc în sud sunt de culoare, potrivit spuselor lui Theaster, care adaugă: „Dacă vezi vreun alb pe acolo, fie caută droguri, fie e asistent social sau poliţist sub acoperire”.

El descrie sudul drept „partea cea mai de jos”: un loc din care, nu unul unde se mută oamenii. El e excepţia care confirmă regula. S-a mutat acolo în 2006 deoarece era ieftin şi nu trebuia decât să traverseze Hyde Park ca să ajungă la University of Chicago, unde lucra – şi unde lucrează în continuare – ca programator artistic.

Theaster a cumpărat o casă cu un singur etaj pe bulevardul Dorchester numărul 6918, care fusese odinioară un magazin de dulciuri. Şi-a transformat una dintre camerele micuţe într-un studio de olărit, ca să poată produce în continuare obiecte din ceramică, hobby-ul său. Era atras de acest meşteşug deoarece îi plăcea ideea de a lua cel mai modest material, lutul, şi de a-l transforma în ceva frumos şi valoros. Ceea ce a început ca o simplă activitate secundară avea să-l transforme în cele din urmă într-o personalitate marcantă a lumii artistice.

„Trebuie să existe ceva care să contracareze actele de distrugere cu acte de creaţie.”

Theaster Gates

În weekend îşi ducea vasele şi urcioarele la târgurile districtuale, însă a constatat că nu îi plăcea să gestioneze un stand. Lumea se târguia pentru o farfurie sau pentru o cană, obiecte din ceramică pe care el le crease cu mâinile şi în care pusese suflet. A decis că prefera să le ofere în mod gratuit decât să-şi înjosească munca prin troc.

Theaster a încetat să mai meargă la târgurile districtuale şi a decis să încerce în schimb aerul rarefiat al lumii artistice. La urma urmei, existau o mulţime de oameni care lucrau cu ceramică albă şi ale căror opere fuseseră expuse în galerii de seamă şi colecţionate de muzee. Ceramiştii care aveau propriile studiouri, precum Grayson Perry şi Elizabeth Fritsch, erau deosebit de apreciaţi.

În 2007, Theaster a organizat o expoziţie a obiectelor sale din ceramică la Hyde Park Art Center din Chicago, însă i-a dat o notă aparte. A prezentat lucrările ca aparţinându-i nu lui, ci unui ceramist oriental legendar pe nume Shoji Yamaguchi, care, deşi nimeni nu bănuia, nu exista cu adevărat.

Shoji Yamaguchi era un doppelgänger pentru Theaster, un personaj fictiv prin intermediul căruia avea de gând să-şi transforme olăritul în artă. A inventat numele combinând două mari influenţe ale sale. Shoji Hamada (1894-1978) era un maestru ceramist japonez de studio şi o figură importantă în ţara sa, dar şi peste hotare. Yamaguchi este regiunea niponă unde Theaster studiase un an arta olăritului.

Pentru a-i convinge pe vizitatori că farfuriile şi castroanele expuse nu erau realizate de un afro-american local între două vârste, ci de un maestru japonez exotic, Theaster a conceput o poveste elaborată despre fictivul domn Yamaguchi. Acesta sosise în America în anii 1950, fiind atras către Statele Unite de nemaipomenitul lut negru din districtul Itawamba, Mississippi. A rămas şi s-a căsătorit cu o femeie de culoare. În 1991, bătrânul ceramist şi-a dus soţia în Japonia să-i arate unde se născuse. Călătoria s-a încheiat tragic, amândoi pierzându-şi viaţa într-un accident de maşină.

Oamenilor le-a plăcut expoziţia; îl admirau pe Shoji Yamaguchi. Însă nici nu s-a comparat cu intensitatea reacţiei provocate mai târziu de dezvăluirea că toată povestea era o minciună gogonată. Lumea artistică s-a felicitat cu voioşie. Ce ghiduş mai era şi acest Theaster! Ce tip isteţ! Vasele erau cum erau, dar ce artist! Theaster Gates, artist conceptual şi creator de mituri, îşi făcuse apariţia. Era oportunitatea pe care o aşteptase decenii la rând, iar acum, că sosise, acest întreprinzător fiu adoptat de South Side din Chicago nu avea de gând să o lase să-i scape.

Ceea ce a realizat de atunci exploatându-şi poziţia de artist este deopotrivă impresionant şi inspirator. S-a folosit de cunoaşterea profundă şi pasiunea pentru mediul construit, de valorile religioase ale părinţilor săi şi de abilităţile sale intelectuale şi artistice însemnate. La această combinaţie puternică a reuşit să adauge un talent înnăscut pentru oratorie, instincte de pungaş şi un zel de misionar.

A devenit antreprenor cultural: un artist care se foloseşte de poziţia sa pentru a-şi îmbunătăţi cartierul. E cel mai apropiat reprezentant al lumii artistice de Robin Hood.

În lista celor mai puternice 100 de figuri din 2014 întocmită de revista Art Review, Theaster Gates se situa în primii 50, printre custozii de top, directorii de muzee şi colecţionarii inimaginabil de bogaţi. Lucrările lui au fost cumpărate de indivizi interesanţi şi expuse în locuri interesante. Ceea ce e uimitor, când te gândeşti ce vinde, adică gunoi.

„În artă, mâna nu poate executa niciodată nimic mai înălţător decât îşi poate imagina inima.”

Ralph Waldo Emerson

Cel puţin din asta sunt făcute. Operele de artă ale lui Theaster sunt construite din materiale lipsite de valoare pe care le-a găsit în clădirile abandonate din cartierul lui sordid: scânduri de duşumea, stâlpi din beton concasat şi furtunuri vechi de incendiu. Le şterge de praf, le lustruieşte şi le pune în rame ingenioase din lemn, într-un stil modernist curat. Apoi le vinde pentru o grămadă de bani. Ce ziceţi de acest spirit întreprinzător?

Ceea ce face însă ca această formă de iniţiativă artistică să fie neobişnuită este modul în care foloseşte statutul elevat de care se bucură arta şi artiştii în societatea noastră pentru a încerca să producă o schimbare pozitivă în South Side. Sincer, e uimit de valoarea financiară pe care colecţionarii o atribuie operelor sale de artă din dărâmături şi ruine. Potrivit revistei The New Yorker, ar fi afirmat în faţa unui public reunit la University of Massachusetts că nu şi-ar fi „imaginat că o bucată de furtun sau o bucată veche de lemn ori acoperişul unei clădiri i-ar fi putut entuziasma pe oameni atât de mult, încât să vrea să cheltuiască sute de mii de dolari pe acele obiecte”.

Însă o fac. Şi poate pentru că ştiu ce face Theaster cu banii pe care îi câştigă. Îi reinvesteşte în renovarea caselor din care provin materialele. Face asta cu dragostea şi grija de care duceau lipsă proprietăţile atunci când le-a găsit; dărâmăturile devin frumoase. Puteţi vedea acest lucru ieşind la o plimbare pe bulevardul South Dorchester. Trei case vă vor atrage numaidecât atenţia.

Prima este cea de pe bulevardul South Dorchester la numărul 6918, care fusese locuinţa şi atelierul de ceramică ale lui Theaster, rebotezată acum The Listening House, un mic centru cultural plin cu bunurile firmei Dr. Wax Records, care a dat faliment în 2010.

Următoarea este pe bulevardul South Dorchester la numărul 6916, o proprietate abandonată pe care Theaster a cumpărat-o cu câteva mii de dolari după criza financiară din 2008. A decorat-o cu şindrile verticale şi a redenumit-o The Archive House. A umplut-o cu numere vechi din revista Ebony, cu mii de cărţi din fosta librărie de pe bulevardul Prairie şi cu zeci de mii de bucăţi de sticlă laminată de la departamentul de Istoria Artei din cadrul Chicago University.

Ultima este situată pe bulevardul South Dorchester la numărul 6901, actuala locuinţă a lui Theaster. Cel puţin ultimul etaj al clădirii. La parter se află un loc de întâlnire şi un cinematograf, unde localnicii sunt invitaţi să urmărească filme şi să urmeze cursuri de producţie de film. Şi ea a fost rebotezată, iar acum este cunoscută drept The Black Cinema House, un al treilea centru cultural tematic. Colectiv, casele sunt cunoscute drept Proiectele Dorchester, un centru de cultură afro-americană care împărtăşeşte un stil de renovare. Theaster îşi descrie metoda de reconstrucţie drept o „renovare radicală”, prin care reactivează proprietăţi neglijate folosind banii obţinuţi din vânzarea interioarelor dărăpănate unor colecţionari bogaţi de artă frumoasă.

Theaster Gates, Proiectele Dorchester, 2009

Pentru el, munca dificilă, lipsită de strălucire, demodată, de durată pe care o necesită reconstrucţia face parte din procesul care îi oferă cea mai multă plăcere. Truda nu îi este câtuşi de puţin necunoscută lui Theaster, cel de-al nouălea copil (şi unicul băiat) al unei profesoare şi al unui ţiglar. Este şocat de natura devorantă a lumii noastre digitale, îndeosebi de modul în care consideră că i-a minimalizat pe cei care lucrează în domeniul artelor industriale.

Trebuie să facem munca mai calificată şi mai sensibilă, trebuie să revenim la aceste lucruri. Trebuie să redăm demnitate muncii. Trebuie să presupunem că lumea întreagă nu va fi o lume cuprinsă de tehnologie. O mână pricepută va crea noi sectoare de oportunitate. Fiindcă tipul cu tehnologia nu mai ştie cum să-şi schimbe instalaţiile sanitare – e adevărat. Nu cred că există o chestiune de demnitate în a fi instalator. Când îi văd pe tipii ăştia sudând cupru îmi dau seama că sunt mult mai sofisticaţi decât mine, e mare lucru să împiedici apa să se infiltreze unde nu vrei. E vorba despre utilitatea unui om. Am văzut bărbaţi şi femei care şi-au pierdut slujbele în timpul crizelor financiare şi bărbaţi incapabili să-şi mai întreţină familiile care s-au prăbuşit. Bărbaţi raţionali, educaţi, albi sau de culoare se pierd cu firea, fiindcă li se răpeşte lucrul care le conferea demnitate.

Acesta este spectrul care îl stimulează pe Theaster Gates, atât din punctul de vedere al vieţii şi carierei sale, cât şi al celor ce locuiesc în cartierul său. Opera sa reprezintă ceea ce este părăsit, oferă un catalizator economic şi social pentru comunitate şi valorifică vastele sale cunoştinţe de planificare urbană pentru a modifica politica la limitele birocraţiei, ca să însufleţească zonele lăsate de izbelişte, schimbând percepţiile publice asupra unei case sau a unei străzi.

El întruchipează mantra lui Warhol potrivit căreia afacerile reuşite sunt cea mai bună artă. Afacerile sunt arta lui Theaster şi viceversa. În viziunea sa, „puterea unui artist nu este abilitatea de a obţine bani pe moment, adevărata putere pe care o au artiştii este capacitatea de a schimba lumea. Există atâţia oameni în lume care comit acte cumplite de distrugere – aplatizează vârfuri montane, declanşează războaie –, trebuie să existe cineva care să combată aceste acte de distrugere prin intermediul unor acte de creaţie”.

Ştim că lumea artistică nu e tocmai corectă, însă nu se întâmplă adesea ca un artist să recunoască acest lucru, ba chiar să mai şi profite în mod deschis de pe urma lui. Arta lui Theaster Gates este politică, puternică, critică cu fermitate şi se bazează cu neruşinare pe exploatarea statutului său de artist. El a transformat imoralitatea lumii artistice într-o operă de artă, lucru cât se poate de întreprinzător.

El deţine acum vreo două străzi, câteva case extravagante şi un studio enorm în care construieşte mobila şi accesoriile pentru fiecare clădire pe care o renovează. E interesat de „poetica materialelor”, de faptul că materialele vechi „merită” o nouă viaţă, deoarece „ţin locul altor poveşti, altor oameni”.

Este el acum un dezvoltator imobiliar care face afaceri dându-se drept artist sau un artist care pretinde că este dezvoltator imobiliar? Nici nu mai contează. Dacă se îmbogăţeşte prin faptul că îşi renovează cartierul şi pune singur în practică un plan de revigorare, eu îi urez mult succes. Ideea e că a realizat nespus de mult în numele artei. Prezintă un model economic nou, radical, pur şi simplu gândind ca un artist.