Stéphane Courtois, Lénine, l’inventeur du totalitarisme

Copyright © Perrin, un département d’Édi8, 2017

© 2019 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7706-1

ISBN PDF: 978-973-46-7707-8

ISBN print: 978-973-46-7663-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Lebrecht Music & Arts/Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

STÉPHANE COURTOIS este istoric şi director de cercetări onorific la Centre National de la Recherche Scientifique (CNRS). Specialist în comunismul francez şi internaţional şi în problemele totalitarismului, director al revistei Communisme, director al colecţiei „Démocratie ou totalitarisme” (Le Rocher). Autor a numeroase lucrări, a fost mai ales artizanul principal al volumului Le Livre noir du communisme (Robert Laffont, 1997; trad. rom. Cartea neagră a comunismului, 1998). De acelaşi autor, la Editura Polirom au mai apărut Dicţionarul comunismului (coord., 2008), Comunism şi totalitarism (2011) şi Discursul politic rus de la al Doilea Război Mondial la conflictul ruso-ucrainean (coord., 2017).

Pentru Claudine, care m-a eliberat de Lenin şi de leninism.

În amintirea lui Annie Kriegel, care m-a învăţat să-l înţeleg pe Lenin.

„Ochii albaştri ai Revoluţiei strălucesc de o cruzime necesară.”

Louis Aragon¹

Introducere

„Marele Lenin”

La sfârşitul lui septembrie 1992, imediat după ce URSS făcuse implozie, m-am dus la Moscova pentru prima oară. Munceam ca un ocnaş în arhivele Internaţionalei Comuniste, care începeau să se deschidă, dar cum duminica era liberă, am mers împreună cu nişte prieteni ruşi la imensul talcioc unde erau etalate sub cerul liber, pe hectare întregi, vechituri ale defunctului regim – drapele comuniste, insigne şi busturi cu efigia lui Lenin, şepci ale Armatei Roşii, uniforme de generali, totul de-a valma, într-o grămadă uriaşă. Vremea era minunată, deşi deja rece. Aveam şapca mea veche cumpărată la Paris, un impermeabil cu glugă uzat şi o barbă stufoasă. Despărţit pe moment de prietenii mei, i-am căutat cu privirea, ţinând mâna dreaptă streaşină pentru a mă apăra de strălucirea soarelui, care-mi venea în ochi în acel început de toamnă. Deodată, apărut pe neaşteptate, un rus uriaş de vreo cincizeci de ani s-a proţăpit în faţa mea, şi-a pus şi el mâna streaşină la ochi şi a început să strige: „Lenin! Lenin!”. Uluit la început, am înţeles de îndată că, având în vedere înfăţişarea mea, mă luase drept un rus obişnuit care repeta gestul remarcat de mii de ori în tablouri, afişe şi la statui: cu capul descoperit sau acoperit cu o şapcă de muncitor şi cu mâna dreaptă streaşină la ochi, Lenin privea în depărtare „viitorul luminos” al comunismului. Un reflex pavlovian m-a făcut să răspund aproape automat ca fost militant maoist ce mă aflam: „Lenin! Lenin!”, răspuns ce i-a luminat faţa necunoscutului care-şi continuă drumul. Era clar că tocmai întâlnisem un nostalgic al comunismului, un pur care credea încă în „marele Lenin”.

Abia îmi revenisem, că m-am şi oprit în faţa unei statuete din oţel a lui Lenin, pe care am cumpărat-o cu câţiva dolari, nu doar dintr-un vechi obicei de amator de vechituri, ci şi pentru că acea statuetă reprezenta un Lenin neliniştitor, pe care unul dintre prietenii mei ruşi l-a comentat imediat: „Ai văzut ochii nebunului!”. Astfel, la o distanţă de câteva minute, doi ruşi exprimau o viziune total opusă despre acest om care, la o sută de ani după lovitura de teatru mondială din 7 noiembrie 1917, a lăsat urme adânci în istoria secolului XX… şi chiar şi în aceea a secolului XXI, după cum o demonstrează lupta în jurul memoriei lui şi reînvierea repetată a mitului său în Rusia şi în alte locuri. Această întâmplare, aparent neînsemnată, este exact tipul de declic care îi provoacă istoricului o reacţie în lanţ aproape necontrolabilă. Mai ales când este dublată, douăzeci de ani mai târziu, de un eveniment cu sens opus.

Joi, 21 noiembrie 2013, am avut onoarea să prezint la Academia de Ştiinţe a Ucrainei, în Kiev, comunicarea de deschidere a unui colocviu internaţional consacrat „Memoriei victimelor Holodomorului”. În ucraineană, Holodomor, care înseamnă „exterminare prin foame”, este numele emblematic dat foametei organizate în anii 1932-1933 de către puterea stalinistă împotriva ţărănimii din estul Ucrainei, care a provocat moartea a milioane de oameni – bărbaţi, femei şi copii. Ferm hotărât să înăbuşe orice tendinţă de autonomie ucraineană, Stalin pusese, în continuare, să fie exterminată o mare parte a elitelor naţionale ale Republicii Socialiste Ucrainene, inclusiv comuniste. Apoi iniţiase memoricidul¹, interdicţia absolută de a evoca tragedia, pentru a împiedica victimele să se recunoască în această calitate şi să-i indice pe cei care le fuseseră călăi. Un memoricid întreţinut de urmaşii săi până la sfârşitul anilor 1980.

La sfârşitul după-amiezii, în timp ce discutam cu un prieten ucrainean în apropierea Parlamentului, brusc, acesta a fost acostat de un deputat agitat care l-a informat că preşedintele în exerciţiu, Viktor Ianukovici, tocmai declarase că nu va semna acordul de asociere dintre Ucraina şi Uniunea Europeană, prevăzut pentru 29 noiembrie. Această schimbare totală, care lăsa să se întrevadă o apropiere a regimului de Rusia, a generat imediat o agitaţie vizibilă şi o tensiune foarte mare. Le-am resimţit în aceeaşi seară la Opera din Kiev, la premiera mondială a unei opere a compozitorului american de origine ucraineană Virko Baley, consacrată Holodomorului şi intitulată Pământ roşu. Foamete. Am fost solicitat să spun câteva cuvinte înainte de reprezentaţie şi am insistat asupra faptului că „a venit timpul formării unei memorii europene comune a teribilului secol XX, o memorie care să ţină seama nu doar de o tragedie sau alta, ci de toate tragediile”. În foaierul Operei, unde se dădea o mică recepţie după reprezentaţie, discuţiile despre decizia lui Viktor Ianukovici erau aprinse. Iar la ieşire, câteva zeci de tineri manifestanţi fluturau paşnic steaguri ucrainene şi europene.

A doua zi dimineaţa, în cea mai mare clădire din Kiev – fostul Muzeu Lenin, devenit Casa Ucrainei – au fost inaugurate două expoziţii simultane organizate de asociaţia Platform of European Memory and Conscience²: una era numită „Executaţi prin foamete: genocidul necunoscut al ucrainenilor”, iar cealaltă, „Totalitarismul în Europa”, prezenta în paralel cele două mari regimuri totalitare ale anilor 1930 şi 1940, comunist şi nazist. Şi acolo, în prezenţa primilor trei preşedinţi ai republicii independente Ucraina, am reamintit importanţa noţiunii de „totalitarism” şi influenţa Cărţii negre a comunismului³, care tocmai fusese publicată în ucraineană.

Dar deja reflecţia istorică era luată de valul de indignare ce zguduia Kievul. Turna cu găleata în ziua aceea şi toţi se întristau, văzând în acest semn al cerului reaua prevestire care avea să împiedice orice manifestare de protest. În drum spre aeroport, cu acelaşi prieten ucrainean, am trecut prin faţa faimoasei statui a lui Lenin care trona în centrul oraşului, un uriaş bust monobloc din granit roz. Dezamăgit, l-am întrebat, puţin răutăcios, dacă acea statuie va dispărea cândva din peisaj. Nu mi-a răspuns. Eram amândoi, atunci, foarte departe de-a ne imagina incredibila înlănţuire a evenimentelor care, în câteva zile, avea să ducă la marea revoltă din Piaţa Maidan şi, din 8 decembrie, la căderea şi distrugerea statuii omului care a fost inventatorul şi iniţiatorul primului regim totalitar şi printre ale cărui prime acte s-a numărat declararea războiului împotriva Ucrainei independente. Şi în curând, în timp ce Vladimir Putin organiza ocuparea Crimeii şi rebeliunea din Donbas, peste 1.200 de statui ale „marelui Lenin” din cele 5.500 care marcau cu amprenta lor sovietică solul ucrainean – cea mai înaltă avea 20 de metri, opt etaje! – au fost culcate la pământ, învinse. Ultima, aproape cinci tone de fierărie, a căzut pe 24 octombrie 2016, la Novgorod-Severski. Deleninizarea era, în sfârşit, în desfăşurare.

Încă o dată – ca de atâtea ori – zgomotul şi furia istoriei constrângeau istoricul contemporaneităţii să iasă din biblioteci, din arhive şi din cabinetul lui de lucru pentru a se implica în dezbaterea publică şi a încerca să aducă lămuriri, în măsura modestelor sale mijloace. Fost militant stângist din 1968 până în 1972, „revoluţionar de profesie”, deşi foarte incompetent în toate domeniile exceptându-l pe acela al agitaţiei şi propagandei, eram în mod firesc purtător al mitului „marelui Lenin”, acest uriaş al istoriei, acest geniu al revoluţiei glorificat de jurnalistul comunist american John Reed în volumul lui Zece zile care au zguduit lumea, apărut încă din 1919 şi devenit cartea de căpătâi a tuturor revoluţionarilor, din anii 1920 până azi, trecând prin mai ’68⁴. Până atunci personaj central al mitologiei Partidului Comunist Francez, Lenin devenise favoritul stângiştilor. La toate manifestaţiile, troţkiştii cântau: „Suntem copiii lui Lenin”. Maoiştii, la rândul lor, scandau, în cadenţă: „Marx! Engels! Lenin-Stalin-Mao!”. Marxismul radical al lui Lenin, chemările lui constante la insurecţie armată şi la război civil, respingerea patriotismului şi internaţionalismul lui intransigent încărcau agresivitatea noastră post-adolescentină. Şi ne permiteau mai ales să ne revărsăm furia asupra militanţilor PCF, calificaţi ca „revizionişti” de maoişti şi ca „stalinişti” de troţkişti. Ce regal, să înghesui în faţa unei adunări studenţeşti un comunist, administrându-i un citat sau altul din Lenin, profetul rămas maestru al gândirii, dar şi loc al memoriei centrale pentru comuniştii de orice fel şi chiar pentru numeroşi socialişti⁵ .

Acest mit al „marelui Lenin” a apărut foarte de timpuriu în Rusia, susţinut încă din 1920, cu ocazia celei de-a cincizecea aniversări a conducătorului bolşevic, de începutul unui cult al personalităţii care, după moartea lui la vârsta de 53 de ani, avea să ia proporţiile unei idolatrii mondiale. Încă din 23 ianuarie 1924, L’Humanité, ziarul lui Jean Jaurès, abil recuperat de foarte tânărul PCF, titra cu litere mari LENIN A MURIT şi îi consacra prima pagină sub titlul „Geniul revoluţiei”. Abia dispăruse acest „geniu”, că toţi comuniştii s-au apucat să-i facă mitul intangibil. Cel mai blând lucru pe care îl putem spune e că au acţionat în stil mare: îmbălsămarea corpului; construirea unui mausoleu în Piaţa Roşie, în faţa Kremlinului, pentru ca poporul să poată adora idolul; difuzarea largă de fotografii cu Lenin, cel mai adesea trucate⁶, menite să înlocuiască icoana în izba mujicului – „omul”, ţăranul de bază, transformat curând în colhoznic; ridicarea în număr tot mai mare de statui din ce în ce mai nemăsurate; instalarea de basoreliefuri pe clădirile noi – chiar şi pe insula Capri, unde Lenin îşi petrecuse vreo douăzeci de zile⁷; multiplicarea bibelourilor; fără să uităm biografiile edificatoare, magnificele albume hagiografice⁸, filmele pseudo-istorice precum cele ale lui Mihail Romm – Lenin în Octombrie, apoi Lenin în 1918, refăcute de la cap la coadă în vremea lui Hruşciov, pentru a elimina din ele imaginea lui Stalin⁹ –, cântecele, plus premiile Lenin şi ordinele Lenin decernate din abundenţă de regimul sovietic. Fiecare oraş sau sat sovietic avea o stradă Lenin, un bulevard Lenin, o piaţă Lenin, extinse în scurt timp în toate ţările Europei Centrale şi de Est comuniste, după 1945. Sankt-Petersburg/Petrograd a fost rebotezat Leningrad pentru a simboliza atât răsturnarea autocraţiei Romanovilor, detestată de bolşevici, cât şi naşterea unui regim şi a unei societăţi comuniste puse sub autoritatea genialului gânditor. Moscova a început să adune şi cea mai mică însemnare a marelui om şi a demarat publicarea Operelor lui – niciodată „complete” –, care în anii 1960 aveau să numere 55 de volume în rusă şi 45 în franceză; Opere publicate în comun de editurile PCF şi ale Moscovei, peste 20.000 de pagini! Să adăugăm la acestea nenumăratele locuri de memorie pios onorate de comuniştii din lumea întreagă, peste tot unde a poposit Lenin – Londra, Zürich, Geneva, Capri şi chiar Longjumeau, unde a organizat în 1911 o şcoală militantă. Şi mai ales Paris, unde, în anii 1950, apartamentul în care a locuit din 1909 până în 1912, pe strada Marie-Rose nr. 4, arondismentul 14, a fost cumpărat de PCF; în vizită în Franţa, Nikita Hruşciov a fost acolo pe 25 martie 1960, însoţit de Maurice Thorez. Apartamentul a fost chiar transformat în Muzeul Lenin – conform Legii nr. 2002-5 din 4 ianuarie 2002 –, care putea fi vizitat pe bază de întâlnire stabilită în prealabil până în 2007, an în care a fost revândut, înainte ca placa memorială de pe faţadă să fie scoasă de coproprietari. Să nu uităm nici nenumăratele străzi şi pieţe din municipiile comuniste franceze sau italiene. Numai în cartierele mărginaşe pariziene, Lenin poate să se laude că dispune de 13 străzi largi, şapte străzi obişnuite, trei pieţe, două bulevarde, un scuar, un pasaj şi… o fundătură. Să-l adăugăm, pentru ca nimeni să nu fie uitat, pe cântăreţul de rock alternativ brazilian Lenin, pe numele lui adevărat Oswaldo Macedo Pimentel. Şi chiar pe Michel Sardou, care a creat în 1983 cântecul Vladimir Ilici, în care îndrăznea să facă o paralelă scandaloasă:

Lenin, ridică-te, au înnebunit,

Tu, care ai călătorit într-un vagon plumbuit!

Când îl vezi pe Sfântul Părinte, vărul tău polonez,

Binecuvântându-şi toţi credincioşii din maşina-i blindată.

Unde au dispărut drumurile speranţei?

În ce noapte, în ce adâncă ceaţă?

Nimic nu s-a schimbat, oropsiţii sorţii

N-au găsit ieşirea din infern.

Tu, care ai visat la egalitatea dintre oameni,

Tu trebuie să cazi din înaltul eternităţii tale.

Să-i reamintim lui Michel Sardou că în aprilie 1917 Lenin a fost cel care se urcase pe o maşină blindată şi că dacă Ioan Paul al II-lea a fost constrâns să se deplaseze în papamobil e pentru că un agent comunist a încercat să-l asasineze în 1983… Oricum, „marele Lenin” a fost împodobit cu toate virtuţile: un om dezinteresat, care trăia cu o modestie aproape ascetică, plin de abnegaţie, în stare să-şi compromită sănătatea pentru a sluji revoluţia, plin de curaj fizic, stăpân totdeauna pe sine în cele mai periculoase momente; dar şi un conducător uman, generos, accesibil tuturor, un mare democrat, sever, dar drept; un strateg genial dublat de un savant atât în economie, cât şi în filosofie şi, în plus, un muncitor extraordinar, cu o voinţă de fier şi practicând o disciplină „bolşevică”; last but not least, un om sensibil la muzică şi la farmecul naturii, care adora să fredoneze cântecele de luptă ruseşti sau franceze şi forma cu Nadejda Krupskaia cuplul revoluţionar model.

Că această idolatrie, răspândită de regimurile şi militanţii comunişti, indiferent de nuanţa lor – sovietici ortodocşi, troţkişti, maoişti, castrişti, enverhodjişti, kim-il-sungişti, posadişti –, a fost puternică atât timp cât URSS exista şi sistemul comunist mondial era la apogeu este de înţeles. Dar că ea a persistat până azi, la un sfert de secol după prăbuşirea a ceea ce François Furet a numit o „iluzie”¹⁰, iată ce e surprinzător. În Rusia propriu-zisă, ca şi în Bielorusia şi în fostele republici sovietice, n-a intervenit nicio deleninizare a spaţiului public. Miile de statui şi de basoreliefuri sunt tot acolo şi chiar servesc drept puncte de întâlnire pentru partizanii Rusiei lui Putin, ca şi în estul Ucrainei. Chiar şi în Franţa asistăm la numeroase manifestări de filoleninism. În 2010, la Montpellier, fostul lider maoist ajuns preşedinte socialist al regiunii, George Frêche, a hotărât să creeze o piaţă a Marilor Oameni ai secolului XX şi a pus să fie înălţată acolo o statuie impozantă a lui Lenin, alături de cele ale lui De Gaulle şi Churchill – doi oameni care, în anii 1918-1920, au luptat pe plan militar împotriva regimului bolşevic. Pierdută în mijlocul insulelor Loarei, o adoratoare a deschis de ani de zile, la Chalonnes-sur-Loire, un bistrou în onoarea lui Lenin, Cafeneaua Lenin, susţinută de cei 5.000 de aderenţi ai asociaţiei sale, bistrou căruia cotidianul Le Monde, condus pe atunci de fostul troţkist Edwy Plenel, n-a pierdut ocazia să-i consacre o întreagă pagină¹¹. Vladimir Ilici are chiar şi dreptul, în virtutea centenarului revoluţiei din 1917, la o bandă desenată în care o viziune saint-sulpiciană asupra revoluţiei este scăldată într-o neverosimilă romanţă sentimentală cu Nadejda Krupskaia¹². Din fericire, englezii, cu umorul lor tradiţional, publicaseră încă din 1977 o alta, intitulată Lenin for beginners, mult mai apropiată de eroii din Les Pieds Nickelés şi chiar ilară¹³…

Sâmbătă, 23 februarie 2008, trecând prin faţa faimosului hotel de lux parizian Plazza Athénée, am observat eu însumi o superbă Bentley care staţiona şi avea pe capotă ca ornament un mic bust al lui Lenin din argint, încins cu o eşarfă roşie; probabil maşina unuia dintre acei miliardari ruşi proveniţi din rândurile KGB-ului. Până şi amatorii de artă sunt pasionaţi de Lenin: pe 8 decembrie 2013 a fost scos la licitaţie la Deauville bustul lui din marmură, estimat la o sumă frumuşică de 8.000 până la 12.000 de euro! Pe 30 septembrie 2014, Drouot propunea o fotografie a cunoscutului sculptor César tronând în mijlocul unor statui ale lui Lenin. Pe 10 octombrie 2014, tot la Drouot era o imensă pânză cu un Discurs al lui Lenin în faţa poporului – „şcoala sovietică a secolului XX”, zicea catalogul cu o expertiză afectată –, estimată între 1.200 şi 1.500 de euro. La 15 aprilie 2015, un plic doar cu semnătura lui Lenin a fost adjudecat cu 11.000 de euro, la care se adăugau 25% taxe. Roşul este de aur. Hotărât lucru, fetişismul comunismului n-a murit şi asta nu pare să şocheze pe nimeni.

Dacă Lenin păstrează o cotă aşa de bună – de dragoste şi financiară –, probabil trebuie să vedem aici efectul alunecării „marelui Lenin” spre „bunul Lenin”, prin opoziţie cu „răul Stalin”. O alunecare ce a fost rodul unei operaţii pregătite cu meticulozitate la începutul lui 1956 de Biroul Politic sovietic cu ocazia celui de-al XX-lea Congres al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice (PCUS), reunit în faţa conducătorilor comunişti veniţi din întreaga lume. Într-adevăr, pe 25 februarie, prim-secretarul Nikita Hruşciov a convocat o şedinţă cu uşile închise a delegaţilor sovietici, unde a detonat bomba „raportului său secret”¹⁴. La trei ani după moartea lui Stalin, era vorba de o remarcabilă manevră politică şi ideologică menită să asigure „albirea” – dacă se poate îndrăzni această expresie, apropo de „roşii” – întregii conduceri care participase de departe şi mai ales de aproape la instaurarea terorii şi care dorea de-acum să interpreteze aria celui „responsabil, dar nu vinovat”. Vinovatul, acest mizerabil, era „Stalin cel rău”, blamat şi acoperit de injurii timp de mai multe ore în faţa delegaţilor năuciţi. Oh, desigur, Stalin fusese un mare revoluţionar până în 1934, iar Hruşciov a avut mare grijă să nu critice masacrele războiului civil, crearea Gulagului sau chiar Holodomorul; dar îi reproşa „Tătucului popoarelor” că reprimase câţiva lideri comunişti buni şi mai ales că îmbătrânise urât după 1934.

Mesajul era clar: s-a întors pagina şi noua conducere nu va mai ameninţa membrii nomenclaturii, care vor putea de acum să profite în deplină linişte de faptul că sunt mai egali decât ceilalţi cetăţeni sovietici. Dar „raportul secret” mergea mult mai departe. El masca o uriaşă operaţie de autoamnistiere a liderilor şi a cadrelor staliniste din anii 1920-1950 – atât în URSS, cât şi în Europa Centrală şi de Est – şi de amnezie obligatorie în privinţa milioanelor de asasinaţi cu un glonte în cap, de morţi de foame, de zek-i trimişi în Gulag şi familii distruse.

Pentru a impune mesajul, Hruşciov mizase totul pe decuplarea celor două figuri emblematice care până atunci, sub autoritatea abilă a Conducătorului (Vojd), simbolizaseră regimul şi continuitatea lui. Această decuplare permitea, desigur, debarasarea de un Stalin compromiţător, dar mai ales relegitimarea regimului şi a ansamblului mişcării comuniste doar în jurul figurii fondatorului ei, Lenin. Pe scurt, o întoarcere la izvoarele bolşevismului, în toată puritatea lui. Timp de 35 de ani, operaţia a reuşit de minune, deşi a fost tulburată puţin de Mao Zedong, care a strigat foarte repede că e revizionism şi a stârnit în cele din urmă o adâncă nelinişte în întregul lagăr comunist atunci când „raportul secret” a scăpat în Vest şi a fost publicat de New York Times pe 16 martie 1956, apoi de Le Monde, în iunie acelaşi an. Pentru a atenua şocul suferit de militanţi, PCF a inventat „raportul atribuit tovarăşului Hruşciov”, deşi şeful PCF, Maurice Thorez, avusese cunoştinţă de el în timp real, la Moscova, cu ocazia congresului. Treptat însă, figura lui Stalin s-a şters, exceptând China şi mişcarea maoistă, şi a reapărut cea a lui Lenin în plină lumină. Până în acea zi din decembrie 1991, când URSS s-a prăbuşit, antrenând cu ea PCUS şi întregul sistem comunist mondial.

Brusc, imaginea „bunului Lenin” a început să pălească. Arhivele se deschideau la Moscova, revoluţia documentară era în desfăşurare¹⁵; în fosta URSS şi în Europa Centrală şi de Est, limbile se dezlegau, victimele comunismului vorbeau. Trebuia revizuită în întregime istoria comunismului sovietic. Până atunci, vulgata afirma că revoluţia rezultase din războiul capitaliştilor. Criza diplomatică începută pe 28 iunie 1914 prin asasinarea arhiducelui Franz Ferdinand şi a soţiei lui, la Sarajevo, dusese în câteva săptămâni şi într-un mod aproape ascuns la declanşarea Primului Război Mondial, care, după patru ani de teribile lupte şi îngrozitoare hecatombe umane, se încheiase fără doar şi poate cu victoria democraţiilor franceză, britanică şi americană şi a aliaţilor lor, dar şi cu prăbuşirea a patru imperii – al Romanovilor, al Habsburgilor, al Hohenzollernilor şi Otoman – şi mai ales cu victoria bolşevicilor. Or, dintr-odată, Cenuşăreasa devenea dovleac şi magnifica epopee a primei puteri comuniste din istorie era redusă la apariţia unui fenomen inedit care deschidea era tiraniilor din secolul XX: totalitarismul¹⁶.

Pe 7 noiembrie 1997, impusă de aniversare, publicarea în Franţa – înainte de a fi publicată în toată Europa şi tradusă în 26 de limbi – a Cărţii negre a comunismului¹⁷ a pus paie pe foc. Partea cea mai nouă a cărţii era capitolul introductiv consacrat perioadei leniniste a puterii sovietice, în care Nicolas Werth dădea o mulţime de informaţii inedite despre participarea personală a lui Lenin la instaurarea războiului civil, a terorii, a sistemului concentraţionar, a masacrelor comise asupra civililor fără apărare, a folosirii înfometării ca armă de distrugere în masă a opozanţilor. Clanul comunist şi stângist – până la prim-ministrul şi fostul troţkist Lionel Jospin –, care aderase la legenda inventată de Hruşciov, a fost îngrozit de sacrilegiu şi a ţipat ca din gură de şarpe¹⁸. Totuşi, arhivele arătau că Stalin nu fusese altceva decât un bun elev al profesorului său. Represiune, teroare utilizată ca mijloc de guvernare, procese trucate, exterminarea în masă a opozanţilor după criterii de clasă, suprimarea proprietăţii private, distrugerea ţărănimii şi a clasei muncitoare recalcitrante, instalarea unui sistem concentraţionar, expulzarea cetăţenilor indezirabili, cenzură generalizată, exportarea revoluţiei în străinătate, agresiuni militare împotriva unor ţări independente, tot atâtea caracteristici ale puterii staliniste din anii 1920-1953 care fuseseră inaugurate sub Lenin şi de către Lenin. Cel care fusese până atunci, „de la Atlantic la Ural”, gloriosul simbol memorial al comuniştilor se transforma brusc într-un simbol invers, al opresiunii, crimelor şi tragediilor.

Drept urmare, se punea o delicată problemă istorică. Dacă de la scrierile lui George Orwell, Hannah Arendt, Raymond Aron şi ale multor alţi autori nimeni – cu excepţia câtorva dinozauri comunişti – nu contesta natura totalitară a regimului stalinist, revoluţia documentară provocată de deschiderea arhivelor nu îndemna oare să se considere că Lenin era adevăratul inventator al sistemului politic inedit care se dezvoltase în URSS, chiar dacă se putea crede că Stalin îl aplicase cu un spirit sistemic şi la o scară remarcabilă?

„Totalitarism”. Timp de decenii, numeroşi autori care, din motive ideologice şi politice, refuzau să ia în considerare o comparaţie între comunism, fascism şi nazism au respins acest termen, descalificat rapid ca un „concept al Războiului Rece” inventat de intelectuali americani asociaţi cu CIA. În realitate, termenul „totalitar” apăruse încă din anii 1923-1924 în scrierile lui Giovanni Amendola, un ziarist democrat italian, care a caracterizat astfel sistemul electoral inaugurat de Mussolini pentru a-şi asigura o majoritate absolută în Parlament¹⁹. Adjectivul a fost reluat şi revendicat din 1925 de liderul fascismului, pe care sociologul şi socialistul francez Marcel Mauss, reluând o expresie a lui Kautsky, l-a numit atunci „maimuţa lui Lenin”²⁰. Or, apariţia unei noi tehnologii indica suficient naşterea unui fenomen politico-ideologic inedit. La fel se întâmplase deja în cazul termenilor „comunist” şi „comunism” în 1797, apăruţi sub pana lui Restif de La Bretonne²¹, apoi al lui „socialism” în 1830, sub aceea a lui Pierre Leroux, sau al lui „bolşevism”, termen inventat de Lenin în 1903, înaintea celui de „genocid”, creat de Raphael Lemkin în 1944²². În perioada interbelică, zeci de autori europeni şi anglo-saxoni s-au gândit la asta, şi chiar mai intens între toamna lui 1939 şi primăvara lui 1941, când alianţa dintre Hitler şi Stalin a confirmat pertinenţa comparaţiei dintre regimul sovietic şi cel nazist şi a dat, dincolo de aparentele lor conflicte ideologice, o consistenţă istorică uimitoare – şi explozivă! – fenomenului²³. Această reflecţie colectivă a atins apogeul la un colocviu consacrat „statului totalitar” organizat în noiembrie 1939, la Philadelphia, de Societatea Americană de Filosofie; intervenţia cea mai remarcabilă a fost, fără îndoială, cea a istoricului american specialist în naţionalismul francez Carlton J.H. Hayes, despre „Noutatea totalitarismului în istoria civilizaţiei occidentale”²⁴.

Pe 22 iunie 1941, atacul german împotriva URSS a pus, brusc, frână acestei reflecţii. Din evidente raţiuni politice şi militare impuse de Marea Alianţă dintre Churchill şi Stalin – cărora în scurt timp li s-a alăturat Roosevelt – contra Germaniei naziste, comparaţia şi deci noţiunea însăşi de totalitarism nu mai erau de actualitate. Iar pasiunea pentru revoluţia bolşevică, pe care François Furet a numit-o „farmecul universal al lui Octombrie”, a fost, la puţin timp după aceea, puternic întărită de aura universală a Stalingradului. Imensele pierderi ale Armatei Roşii, puse de propaganda sovietică pe seama eroismului soldatului mai degrabă decât pe incompetenţa unor conducători, şi victoria asupra nazismului au şters din memoria colectivă mondială amintirea victimelor comunismului, a războiului civil rus, a planului cincinal, a colectivizării forţate şi a Marii Terori din 1937-1938. Mai ales că această amintire străpunsese deja destul de greu zidul tăcerii, al minciunii, al dezinformării şi al propagandei comuniste de-a lungul perioadei interbelice²⁵. Expresia cea mai faimoasă a acestei ştergeri a fost apostrofa lui Jean-Paul Sartre în 1965: „Orice anticomunist este un câine. Nu mă dezic de asta, nu mă voi dezice niciodată”.

Totuşi, imediat după război, reflecţia şi-a reluat cursul, întâi prin intermediul literaturii, graţie romanelor profunde ale lui Arthur Koestler – Zero şi infinitul (Întuneric la amiază) – şi George Orwell – O mie nouă sute optzeci şi patru, apoi Ferma animalelor –, a căror ştafetă a fost preluată în anii 1970 de albanezul Ismail Kadare. Repornirea reflecţiei universale a fost provocată încă din 1951 de acel magnum opus al filosoafei evreice germane Hannah Arendt, Originile totalitarismului, al cărui prim volum tratează colonialismul, iar al doilea antisemitismul, în timp ce ultimul e consacrat sistemului totalitar propriu-zis²⁶. Dar, ciudat, în niciun moment Arendt nu situa cu precizie apariţia fenomenului. Apropo de URSS, ea evocă un fel de lovitură de stat a lui Stalin în 1929, căreia arhivele nu i-au păstrat urma, doar dacă nu cumva a fost vorba de o lovitură de stat permanentă, de când Stalin fusese numit secretar general al partidului în 1922 de către Lenin. Cât despre acesta din urmă, el abia dacă era citat şi puterea lui dintre anii 1917 şi 1923 era calificată doar ca „dictatură revoluţionară”²⁷. În Franţa, abia în 1972 Jacques Julliard – pe atunci istoric al mişcării muncitoreşti franceze, cofondator al catedrei de istorie a universităţii din Vincennes şi foarte angajat pe lângă PSU şi CFDT – a smuls după o luptă dură traducerea celui de-al treilea volum. Cu alte cuvinte, puterea politică şi ideologică a PCF şi alianţa istorică – Rezistenţa şi Eliberarea –, apoi „obiectivă” dintre gaullişti şi comunişti, ca şi reactivarea mitului revoluţionar în 1968 au interzis multă vreme orice abordare a problemei totalitare. Nu am nevoie de altă dovadă decât excelentul volum colectiv Lenin, publicat tot în 1972, de autori foarte competenţi – Alain Besançon, François Fejtö, Roger Garaudy, Annie Kriegel, Kostas Papaïoannou… Alain Besançon rezuma clar dificultatea:

La sfârşitul vieţii lui, Lenin lua toate deciziile în mod autocratic, nu mai suporta critica, guverna prin intermediul birourilor şi poliţiei, aresta şi împuşca opoziţia, exercita asupra presei o cenzură mult mai severă decât cenzura ţaristă. Dar atât de complet era barajul ideologic, atât de perfect sistemul lui de interpretare, încât ideea că era un dictator nu i-a trecut prin cap nicicând şi chiar istoricii informaţi ezitau să-l califice ca atare, în măsura în care această funcţie pare să presupună un minimum de conştiinţă de sine²⁸.

Or, niciunul dintre autorii acestui Lenin n-a evocat „totalitarismul”, iar Roger Garaudy, care supervizase în anii 1960 publicarea în franceză a Operelor lui Lenin şi fusese exclus din PCF, publicase acolo chiar un capitol care omagia „umanismul” acestui „geniu”! Chiar dacă, dând dovadă de curaj, liberalul Raymond Aron şi marxistul Claude Lefort au abordat dimensiunea totalitară a comunismului, operaţia hruşcioviană de separare a lui Lenin de Stalin a întărit şi mai mult ideea esenţială că, dacă exista totalitarism, aşa ceva nu era posibil decât în timpul acestuia din urmă. Dar lipsa oricărei documentaţii din interiorul sistemului sovietic nu permitea să se meargă mai departe.

Or, căderea Zidului, implozia URSS, deschiderea arhivelor, înmulţirea mărturiilor au determinat schimbarea acestei situaţii de blocaj. Revoluţia documentară a permis accesul la numeroase surse care arătau rolul determinant al lui Lenin în organizarea tuturor elementelor constitutive ale unui regim totalitar; în paralel, schimbarea climatului intelectual a favorizat exprimarea unor noi analize istorice. Era începutul unei treceri de la imaginea „marelui” şi „bunului” Lenin spre „adevăratul” Lenin²⁹, în special în ceea ce priveşte problema Terorii, în care Nicolas Werth a arătat responsabilitatea originară şi foarte activă a şefului bolşevicilor. Devenea din ce în ce mai clar că Stalin se dovedise un credincios urmaş al mentorului său, de la care ştiuse să ia învăţăturile în materie de cucerire a puterii şi mai ales de menţinere la putere prin extinderea dictaturii. Cu siguranţă, el sistematizase, generalizase şi radicalizase ideile şi practicile leniniste, dar modelul iniţial părea din ce în ce mai pregnant.

În consecinţă, imaginea dictatorului revoluţionar, mereu cu bune intenţii, dar constrâns să se supună „circumstanţelor”, a început să dispară îndărătul celei mai neliniştitoare a fondatorului nemilos. Cu alte cuvinte, o revoluţie copernicană, iniţiată de mult timp de anumiţi observatori sau actori contemporani ai triumfului bolşevismului – ziaristul Claude Anet³⁰ sau fostul comunist Boris Souvarine³¹ – şi câţiva istorici – Michel Heller³² –, al căror discurs fusese respins cu eficacitate până în 1991 de puternica propagandă mondială a comuniştilor. În Cartea neagră a comunismului, Nicolas Werth punea implicit întrebarea fundamentală: fondator al primului regim comunist din istorie, Lenin nu era oare modelul lui Stalin şi deci inventatorul a ceea ce constituia specificul acestui regim, caracterul lui totalitar? Deodată, operaţia hruşcioviană de separare a lui Lenin de Stalin era anulată şi cele două personaje erau puse din nou împreună.

Această dimensiune totalitară poate fi definită destul de simplu prin patru caracteristici: monopolul politicului exercitat de un partid unic, condus de un lider carismatic, devenit un partid-stat prin absorbţia prerogativelor guvernamentale şi administrative ale statului în beneficiul partidului; monopolul unei ideologii ce guvernează ansamblul ideilor în toate domeniile – filosofie, ştiinţe, istorie, arte etc. – şi al mijloacelor de difuzare a acesteia prin presă, cărţi, învăţământ, mass-media etc., monopol asigurat printr-o cenzură generalizată; monopolul partidului-stat asupra tuturor mijloacelor de producţie şi de distribuire a bunurilor materiale, pe baza suprimării proprietăţii private; în sfârşit, teroarea de masă folosită ca mijloc de guvernare. Se subînţelege că, în funcţie de momente, aceste caracteristici puteau fi puse în aplicare cu mai mare sau mai mică intensitate³³.

Istoricul italian Emilio Gentile a propus în 2001 o definiţie mai precisă, care trimite atât la comunism, cât şi la fascismul mussolinian şi la nazismul hitlerist:

[…] fenomenul totalitar poate fi definit ca o formă nouă, inedită de experienţă de dominaţie politică pusă în aplicare de o mişcare revoluţionară, care profesează o concepţie integristă asupra politicii, care luptă pentru cucerirea monopolului puterii şi care, după ce l-a cucerit, pe căi legale sau ilegale, conduce sau transformă regimul preexistent şi construieşte un stat nou, bazat pe regimul partidului unic şi pe un sistem poliţist şi terorist ca instrument al revoluţiei permanente împotriva „duşmanilor interni”. Obiectivul principal al mişcării totalitare este cucerirea şi transformarea societăţii, adică supunerea, integrarea şi omogenizarea celor guvernaţi pe baza principiului primatului politicii asupra oricărui alt aspect al existenţei umane. Aceasta este interpretată conform categoriilor, miturilor şi valorilor unei ideologii palingenezice, dogmatizată sub forma unei religii politice, care doreşte să modeleze individul şi masele printr-o revoluţie antropologică, pentru a crea un nou tip de fiinţă umană, dedicată doar realizării proiectelor revoluţionare şi imperialiste ale partidului totalitar. Până la urmă, e vorba de întemeierea unei noi civilizaţii cu caracter supranaţional şi expansionist³⁴.

Emilio Gentile subliniază astfel deosebirea fundamentală dintre regimurile totalitare, necesarmente revoluţionare, şi regimurile autoritare, conservatoare chiar dacă sunt modernizatoare. O distincţie bine subliniată de Guy Hermet într-o carte importantă, Démocratie et autoritarisme³⁵.

Aceste limite fiind fixate, am căutat aici să stabilesc în ce împrejurări şi pe ce căi Vladimir Ilici Ulianov, zis Lenin, a ajuns să creeze primul regim totalitar din istorie. Şi să demonstrez futilitatea a două idei larg răspândite: pe de o parte, că regimul instaurat de Stalin după 1924 şi până în 1953, care va continua să fiinţeze cu o intensitate mai mult sau mai puţin ridicată până la implozia lui în 1991, avea puţin sau nu avea deloc de-a face cu cel instaurat de Lenin în noiembrie 1917; pe de altă parte, că Lenin a instaurat, între 1918 şi 1921, ceea ce s-a numit „comunismul de război”, caracterizat prin măsuri extreme în toate domeniile şi care a dat orientarea definitivă a regimului, sub constrângerea evenimentelor ce au survenit după ce el a luat puterea. Pentru această demonstraţie, m-am servit, bineînţeles, de o foarte vastă bibliografie, din care nu voi menţiona în notele din această carte decât lucrările pe care le-am citat direct. Lucrarea este o biografie a lui Lenin, dar cititorul erudit să nu se aştepte la revelaţii răsunătoare despre viaţa liderului bolşevic. M-am informat în această privinţă din lucrările şi mărturiile cele mai clasice, mergând de la Nikolai Valentinov până la Robert Service sau Dmitri Volkogonov. Am urmat acelaşi demers pentru istoria generală a Rusiei secolului al XIX-lea şi a revoluţiilor ruse din Februarie şi Octombrie, cu lucrările bine-cunoscute ale lui Michel Heller, Richard Pipes sau Orlando Figes. Iar pentru comunismul secolului XX m-am sprijinit pe recentul magnum opus al lui Thierry Wolton³⁶. Sunt tot atâtea lucrări care există în franceză şi pe care cititorul le poate consulta cu uşurinţă.

Această carte este înainte de toate o biografie politică inspirată, cu toată modestia, de metoda lui Aleksandr Soljeniţîn, care, în marea lui operă Roata roşie, a încercat să pună în lumină „nodurile” ce structurează naraţiunea istorică a momentelor în care istoria basculează şi ia o direcţie iremediabilă. Pentru a descoperi fiecare din aceste „noduri” care l-au condus pe Lenin la inventarea totalitarismului, am acordat mare atenţie lecturii Operelor sale, căci e adevărat că şi-a petrecut aproape 30 de ani din viaţă scriind întruna tracturi, articole, broşuri, cărţi şi note pentru uz personal. A trebuit extrasă din acest teribil înveliş ideologic şi din această logoree polemică gândirea intimă şi politică profundă, care l-a condus la confiscarea puterii şi la instaurarea unui tip de partid şi de regim care să se răspândească în întreaga lume. Şi, chiar dacă sistemul comunist mondial s-a prăbuşit în 1989-1991, exemplul puterii leniniste persistă în diferite ţări în care partidele comuniste au rămas la putere, iar urmele gândirii lui continuă să influenţeze şi astăzi dezbaterea publică. În aceste vremuri în care un nou totalitarism, inaugurat în 1979 de revoluţia islamistă a ayatollahului Khomeini³⁷ – inspirată din „manifestul” Fraţilor Musulmani din 1936 –, îşi proclamă voinţa de a-şi impune ideologia pe întreaga planetă, probabil că nu e inutil să avem o mai bună cunoaştere a modelului iniţial.

La 1 noiembrie 1917, în Mercure de France, Guillaume Apollinaire strecura un bileţel intitulat „Cum să numim actualul război”:

S-a început prin a-l numi „războiul din 1911”, apoi, venind 1915, s-a spus „războiul european”, apoi, intrând în joc şi americanii, s-a vorbit de „război mondial” sau de „război universal”, ceea ce este un limbaj mai potrivit. „Marele război” are şi el partizanii lui. „Războiul naţiunilor” ar putea întruni nişte sufragii. „Războiul raselor” s-ar putea justifica. „Războiul alianţelor” ar merita să examinăm denumirea, ca şi „războiul libertăţilor” sau „războiul popoarelor”. Dar „războiul fronturilor” ar exprima poate mai bine caracterul acestei lupte uriaşe³⁸.

Poetul era foarte departe de a-şi imagina că opt zile mai târziu ar fi putut adăuga la lista lui în stilul lui Prévert „războiul civil” – în realitate, un război al claselor, războiul social –, mai întâi rusesc, dar ajuns curând „război civil european”³⁹, înainte ca Lenin să-l extindă în lumea întreagă sub eufemismul glorios de „Mare Revoluţie proletară mondială” şi să inaugureze era totalitarismelor.

Note

1. „Front rouge”, în Persécuté-persécuteur, Paris, Stock, 1998.

Introducere

1. Pentru noţiunea de memoricid, a se vedea Reynald Sécher, Vendée. Du génocide au mémoricide, Paris, Cerf, 2011, 444 p., şi în special postfaţa lui Hélène Piralian, „Le mémoricide: un crime toujours à l’œuvre?”, pp. 325-348.

2. Această asociaţie include zeci de instituţii şi asociaţii care comemorează victimele diverselor totalitarisme. A se vedea volumul coordonat de Gillian Purves, Pour ne pas oublier. Mémoire du totalitarisme en Europe, Praga, Institutul pentru studierea regimurilor totalitare, 2013, 288 p., publicat în franceză, engleză şi germană.

3. Stéphane Courtois, Nicolas Werth et alii, Le Livre noir du communisme. Crimes, terreur et répression, Paris, Robert Laffont, 1997, 846 p.; aici fac referire la ediţia din colecţia „Bouquins”. [Ed. rom. Cartea neagră a comunismului, trad. de Ileana Busuioc, Maria Ivănescu, Doina Jela Despois, Emanoil Marcu, Brânduşa Prelipceanu, Luana Schidu, Bucureşti, Humanitas, 1998 – n. tr.]

4. John Reed, Dix jours qui ébranlèrent le monde, Paris, Seuil, 1996, 456 p.

5. Mă inspir aici din textul lui Emilian Colceru „Lénine, lieu de mémoire du monde communiste: Union soviétique et Roumanie”, în S. Courtois (coord.), Communisme 2015. La guerre des mémoires, Paris, Vendémiaire, 2015, pp. 211-224.

6. A se vedea Vincent Jaubert, Le Commissariat aux archives. Les photos qui falsifient l’histoire, Paris, Éditions Bernard Barrault, 1986, pp. 15-38.

7. A se vedea documentarul lui Raffaele Brunetti „L’altra rivoluzione – Gorkij e Lenin a Capri”, 2010.

8. De exemplu, superbul in-quarto Lenin. Viaţa şi opera, Moscova, Progress, 1985, 488 p.

9. Îi mulţumesc Oliviei Gomolinski pentru aceste precizări.

10. François Furet, Le Passé d’une illusion, essai sur l’idée communiste au XXe siècle, Paris, Robert Laffont/Calmann-Lévy, 2015, 580 p.

11. Vincent Boucault, „Martine Thouet. La bistrotière de «Lénine-sur-Loire»”, Le Monde, 24 august 2006.

12. Ozanam, Marie-Pierre Rey, Denis Rodier, Walter, Lénine, Paris, Glénat/Fayard, 2017, 56 p. Îi mulţumesc Sandrinei că mi-a oferit volumul.

13. Richard Appignanesi, Oscar Zarate, Lenin for beginners, by A&Z, Londra, Writers and Readers Publishing Cooperative, 1977, 176 p. Îi mulţumesc lui Muriel că mi-a oferit volumul.

14. A se vedea Nicolas Werth, „Histoire d’un «pré-rapport secret»”, Communisme, nr. 67-68, 2001, pp. 9-40; şi S. Courtois, „Le «rapport secret» de Khrouchtchev: la fracture du système communiste”, în S. Courtois, Communisme et totalitarisme, Paris, Perrin, col. „Tempus”, 2009, pp. 415-445 [ed. rom.: „«Raportul secret» al lui Hruşciov: fractura sistemului comunist”, în S. Courtois, Comunism şi totalitarism, trad. de Ana Ciucan Ţuţuianu, Iaşi, Polirom, 2011, pp. 218-232].

15. Pentru noţiunea de revoluţie documentară, a se vedea S. Courtois, „Archives du communisme: mort d’une mémoire, naissance d’une histoire”, Le Débat, nr. 77, noiembrie-decembrie 1993, pp. 145-156.

16. A se vedea Daniel Halévy, L’Ère des tyrannies. Etudes sur le socialisme et la guerre, Paris, Gallimard, col. „Tel” (1938), 1990, 284 p.

17. S. Courtois, N. Werth et alii, Le Livre noir du communisme…, op. cit.

18. Despre „războiul” împotriva Cărţii negre a comunismului, a se vedea S. Courtois, „Du passé faisons table rase”, în S. Courtois (coord.), Du passé faisons table rase. Histoire et mémoire du communisme en Europe, Paris, Robert Laffont, 2002, pp. 15-160.

19. Michelle-Irène Brudny, „Le totalitarisme: histoire du mot et statut du concept”, Communisme, nr. 47-48, 1996, pp. 13-32.

20. Marcel Mauss, Écrits politiques, Paris, Fayard, 1997, 816 p.

21. Jacques Grandjonc, Communisme/Kommunismus/Communism. Origine et développement international de la terminologie communautaire pré-marxiste des utopistes aux néo-babouvistes, 1785-1842, Trêves, Karl-Marx Haus, 1989, 2 vol., 560 p.

22. Pentru apariţia acestui cuvânt şi a acestui concept, a se vedea Raphael Lemkin, Qu’est-ce qu’un génocide?, prezentare de Jean-Louis Panne, Paris, Éditions du Rocher, col. „Démocratie ou totalitarisme”, 2008, 320 p.

23. Bernard Bruneteau, Le Totalitarisme. Origines d’un concept, genèse d’un débat, 1930-1942, Paris, Cerf, col. „Démocratie ou totalitarisme”, 2010, 492 p.

24. Ibidem, pp. 147-154.

25. Principalele lucrări de informare au fost cele ale lui Boris Souvarine, Staline (1935), Alexander Berkman, The Bolshevik Myth (Diary 1920-1922) (1925), Anton Ciliga, Dix ans au pays du mensonge déconcertant (1938), André Gide, Retour de l’URSS şi Retouches à mon „Retour de l’URSS” (1936-1937).

26. Hannah Arendt, Les Origines du totalitarisme, Paris, Gallimard, col. „Quarto”, 2002, 1.616 p. [Ed. rom.: Originile totalitarismului, Bucureşti, Humanitas, 2014 – n. tr.]

27. Ibidem, p. 628.

28. Alain Besançon, François Fejtő, Roger Garaudy, Annie Kriegel, Kostas Papaioannou, Alfred Sauvy, Gérard Walter, Lénine, Paris, Hachette, col. „Génies et réalités”, 1972, 272 p., aici p. 51.

29. Dimitri Volkogonov, Le Vrai Lénine. D’après les archives secrètes soviétiques, trad. din engleză, Paris, Robert Laffont, 1995, 466 p.

30. A se vedea mărturia sa extraordinară, La Révolution russe. Chroniques, 1917-1920, Paris, Phébus, 2007, 864 p.

31. El a fost primul mare biograf al lui Stalin: Staline. Aperçu historique du bolchevisme, Paris, Editions Gérard Lebovici, 1985, 640 p.; despre B. Souvarine, a se vedea Jean-Louis Panne, Boris Souvarine, Le Premier Désenchanté du communisme, Paris, Robert Laffont, 1993, 490 p.

32. Michel Heller, Aleksandr Nekrich, L’Utopie au pouvoir. Histoire de l’URSS de 1917 à nos jours, Paris, Calmann-Lévy, 1982, 658 p.

33. Pentru chestiunea referitoare la momentul când ia sfârşit totalitarismul comunist în URSS şi în Europa Centrală şi de Est, a se vedea dialogul meu cu Krzysztof Pomian: „1989: pourquoi la désintégration du bloc soviétique?”, Le Débat, nr. 157, noiembrie-decembrie 2009, pp. 3-15.

34. Emilio Gentile, „Parti, Etat et monarchie în l’expérience totalitaire fasciste”, în S. Courtois (coord.), Quand tombe la nuit. Origines et émergence des régimes totalitaires en Europe, 1900-1934, Lausanne, L’Âge d’homme, 2001, 416 p., aici pp. 245-246.

35. Guy Hermet, Démocratie et autoritarisme, Paris, Cerf, 2012, 262 p.

36. Thierry Wolton, Une histoire mondiale du communisme, vol. 1, Les Bourreaux, 1.136 p.; vol. 2, Les Victimes, 1.136 p.; vol. 3, Les Complices, 1.184 p., Paris, Grasset, 2015-2017.

37. A se vedea Stéphane Courtois, „Islamisme révolutionnaire et totalitarisme au XXIe siècle”, în Pierre Rigoulot, Michel Taubmann (coord.), Irak, An I. Un autre regard sur un monde en guerre, Paris, Editions du Rocher, 2004, 426 p., aici pp. 111-130. Pentru „manifestul” Fraţilor Musulmani, a se vedea Stéphane Courtois, Jean-Pierre Deschodt, Yolène Dilas-Rocherieux (coord.), Démocratie et révolution, cent manifestes de 1789 à nos jours, Paris, Presses de l’ICES/Cerf, 2012, 1.196 p., aici pp. 1135-1152.

38. Citat în Jean-Christophe Buisson, 1917, l’année qui a changé le monde, Paris, Perrin, 2017, 400 p., aici pp. 273-274.

39. În 1987, istoricul german Ernst Nolte a publicat o lucrare importantă, La Guerre civile européenne, 1917-1945, Paris, Editions des Syrtes, 2000, trad. din germană de Jean-Marie Argelès, prefaţă de S. Courtois, 665 p.; reed. Perrin, col. „Tempus”, 2011.