Consiliul ştiinţific:

Maria Bucur (Indiana University, SUA)

Magda Cârneci (Universitatea Naţională de Arte, Bucureşti)

Tom Gallagher (University of Bradford, Marea Britanie)

Mihai Dinu Gheorghiu (Universitatea „Al.I. Cuza”, Iaşi)

Armin Heinen (RWTH University, Aachen)

Gail Kligman (University of California, Los Angeles)

Vintilă Mihăilescu (SNSPA, Bucureşti)

Mihaela Miroiu (SNSPA, Bucureşti)

Bogdan Murgescu (Universitatea din Bucureşti)

Andrei Terian (Universitatea „Lucian Blaga”, Sibiu)

Roland Clark, Holy Legionary Youth. Fascist Activism in Interwar Romania

Copyright © 2015 Roland Clark

2015 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-5606-6

ISBN PDF: 978-973-46-5607-3

ISBN print: 978-973-46-5357-7

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: legionari aromâni salutînd la funeraliile lui Ion Moța și Vasile Marin, 1937, album foto intitulat Kampf und Sieg, ACNSAS, Fond CC al PCR – Albume Foto, Dosar AF2815, f. 67

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ROLAND CLARK predă istorie modernă europeană la Eastern Connecticut State University. Printre domeniile sale de interes se numără naţionalismul, teologia, Holocaustul din România, precum şi mişcările culturale şi sociale din Rusia şi Europa Centrală şi de Est. A susţinut o teză de doctorat la University of Pittsburgh pe tema semnificaţiei fascismului pentru membrii de rînd ai Legiunii Arhanghelul Mihail. A tradus în limba engleză volumul Sfînta Treime sau La început a fost iubirea al părintelui Dumitru Stăniloae.

Pentru Laura

Mulţumiri

Vreau să-i mulţumesc în primul rînd Irinei Livezeanu, care a urmărit acest proiect de la bun început. Cercetările ei au inspirat în mod semnificativ primele capitole ale acestei cărţi, iar corecturile şi sfaturile ei înţelepte au eliminat eventualele greşeli şi interpretări eronate. Le mulţumesc de asemenea şi celorlalţi mentori ai mei: lui William Chase, pentru umorul său şi pentru interesul faţă de istoria comparată, Larei Putnam, pentru neînduplecatul ei devotament faţă de logică, lui John Markoff, pentru felul în care găseşte mereu fascinantă orice întrebare în legătură cu istoria, şi lui Árpád von Klimó, pentru nepreţuitele sale cunoştinţe de istoriografie europeană. Aş dori să le mulţumesc şi celorlalţi redactori – Shannon Woodcock, John Watts şi R. Chris Davis –, pentru că fiecare dintre ei a discutat cu mine pe larg ideile din această carte şi a parcurs manuscrisul cu minuţiozitate.

Un proiect interdisciplinar precum acesta are neapărat nevoie de contribuţia unui număr mare de persoane, fiecare fiind specialist în domeniul său de activitate. Le datorez mulţumiri multor cercetători care au analizat anumite secţiuni ale cărţii şi mi-au împărtăşit cunoştinţe din ariile lor de specialitate: Maria Bucur, pentru participarea femeilor; Evan Winet, pentru studiul asupra artei spectacolului; Nancy Condee, pentru studiul cultural; Cristina Albu şi Izabel Galliera, pentru istoria artei; Jean-Paul Himka şi Ionuţ Biliuţa, pentru retorica religioasă; Adam Shear, pentru valorile literare; Amy McDowell, pentru localizarea mişcărilor sociale; Gregor Thum şi Radu Harald Dinu, pentru informaţiile despre violenţă; Justin Classen, pentru informaţiile despre comerţ; Adriana Helbig, Joe Grim Freiberg, Andra Drăghiciu, Margaret Bessinger şi Victor Stoichiţă, pentru informaţiile despre muzică. Alţii, precum Alejandra Boza, Kenyon Zimmer, Mădălina Vereş şi Joel Brady, m-au ajutat să iau cele mai bune decizii în privinţa unor aspecte cruciale ale proiectului.

Acest studiu a fost finanţat de mai multe organizaţii, inclusiv de Council for Library and Information Resources, Association for Women in Slavic Studies, The Society for Romanian Studies, diverse departamente şi centre de cercetare de la University of Pittsburgh – Departamentul de Istorie, Centrul pentru Studii Ruseşti şi Est-Europene, Centrul de Studii Internaţionale, Centrul de Studii Europene, precum şi Facultatea de Arte şi Ştiinţă. Fără sprijinul generos al acestor organizaţii n-aş fi putut să adun documentaţia necesară pentru acest proiect. Faptul că Eastern Connecticut State University a permis suplimentarea timpului dedicat cercetării a fost esenţial pentru revizuirea manuscrisului înainte de publicare, la fel cum au fost şi sfaturile despre publicare ale Laviniei Stan. Aş vrea de asemenea să mulţumesc revistei Archiva Moldaviae pentru că mi-a permis să includ în capitolul 3 un material ce fusese deja publicat cu titlul „Conflict and Everyday Life at the Legionary Cultural Centre in Iaşi (1924-1938)”, în Archiva Moldaviae, 3 (2011): 139-161.

În etapa de cercetare am beneficiat de sprijinul consistent al unor istorici precum Dorin Dobrincu, de la Arhivele Naţionale ale României, George Vişan, de la Consiliul Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii, şi Paul Shapiro şi Radu Ioanid, de la United States Holocaust Memorial Museum. Alături de ei, o armată de arhivişti şi bibliotecari anonimi merită mulţumirile mele pentru nenumăratele ore în care m-au ajutat la fiecare pas al proiectului. Pompilica Burcică, Raul Cârstocea, R. Chris Davis, Valentin Săndulescu, Justin Classen şi Claudiu Oancea m-au ajutat să găsesc resurse valoroase şi mi-au facilitat accesul la importante colecţii de arhivă. Wolfram Nieß, Oliver Jens Schmitt şi Justin Classen mi-au furnizat documente greu accesibile găsite în cursul propriilor cercetări. De asemenea, am avut mult de cîştigat de pe urma discuţiilor cu Eleodorus Enăchescu şi Alexandru Belciu, care au fost dornici să-mi împărtăşească din cunoştinţele şi cărţile lor despre Legiune, deşi principiile noastre sînt foarte diferite. Aş vrea de asemenea să le mulţumesc şi celor care au avut amabilitatea de a-mi permite să le citesc manuscrisele nepublicate pe subiecte relevante pentru studiul meu – Cristina Adriana Bejan, R. Chris Davis, Joanne Roberts, Valentin Săndulescu, Shannon Woodcock şi Kenyon Zimmer. Le sînt foarte recunoscător lui Marius-Adrian Hazaparu, pentru excelenta traducere în limba română, şi echipei Editurii Polirom. În sfîrşit, le sînt veşnic recunoscător soţiei mele, Laura, care a îndurat multe pentru ca acest proiect să fie dus pînă la capăt, şi părinţilor mei, Geoff şi Yvonne, care au redactat întregul manuscris, pentru încurajările şi sprijinul lor neîntrerupt. Această carte îi este dedicată Laurei, fără de care viaţa mea ar fi infinit mai săracă.

Introducere

Sîmbătă, 15 ianuarie 1938, un grup de 40 de eleve s-a strîns în Craiova pentru înmormîntarea colegei lor, Maria Cristescu (1922-1938). Fetele erau însoţite de 70 de legionari, majoritatea proprietari de magazine, comercianţi şi funcţionari, conduşi de croitorul Dumitru Băiculescu. Maria, în vîrstă de 16 ani, devenise legionară cu patru luni în urmă¹. Cei care au venit s-o plîngă, dispuşi în formaţie militară în faţa casei părinţilor fetei, erau membri ai Legiunii Arhanghelul Mihail, o organizaţie fascistă ce tocmai obţinuse 15,58% din voturi la alegerile naţionale (26,92% în Craiova) şi se putea lăuda cu cel puţin 272.000 de membri, constituiţi în 34.000 de grupuri mici, cunoscute drept cuiburi, ceea ce o făcea una dintre cele mai mari mişcări fasciste din Europa². Maria a murit din cauza unei maladii fulminante, dar în ultimele luni de viaţă a ţinut un jurnal în care a scris despre dragostea ei faţă de ţară şi faţă de liderul Legiunii, „Căpitanul” ei Corneliu Zelea Codreanu (1899-1938). Jurnalul conţinea rugăciunile ei pentru o „moarte creştinească” şi reflecţii asupra modului eroic în care muriseră alţi legionari³.

Teatralitatea, religiozitatea şi spiritul comunitar afişate la înmormîntarea Mariei Cristescu fac aluzie la modul în care fascismul a transformat vieţile legionarilor de rînd. Mulţimea a stat în poziţie de drepţi şi a dat onorul în stil fascist atunci cînd sicriul cu trupul Mariei a fost scos din casă şi a mers în urma lui pînă la biserica din apropiere. Tatăl Mariei, Ştefan Cristescu, era director în administraţia judeţeană, iar unchiul ei, părintele Grigore Cristescu (1895-1961), era profesor de teologie la Universitatea din Bucureşti. Legăturile cu legionarii au adus la înmormîntare vedete locale, precum poetul Eugen Constant (1890-1975), şi un număr mare de preoţi care în alte condiţii nu s-ar fi deranjat pentru înmormîntarea unei eleve. După ce a ieşit din biserică, cortegiul funerar s-a oprit în faţa sediului Partidului Totul pentru Ţară – partidul politic oficial al Legiunii –, unde s-au ţinut mai multe discursuri şi încă o slujbă religioasă, apoi s-au îndreptat spre cimitir⁴. Înainte să plece în linişte, mulţimea a cîntat lîngă mormînt Imnul legionarilor căzuţi⁵. Apartenenţa la Mişcarea Legionară i-a influenţat Mariei moartea în acelaşi fel în care i-a dominat jurnalul, prietenii şi legăturile de familie.

Conduşi de carismaticul Corneliu Zelea Codreanu, legionarii combinau asasinatul politic, violenţa stradală şi discursul antisemit cu naţionalismul romantic, simbolismul religios şi proiectele caritabile. Pretindeau că sînt fideli unei „religii”, şi nu unui partid politic şi descriau legiunea ca pe o mişcare „spirituală” al cărei obiectiv era să creeze un „om nou” prin suferinţă şi sacrificiu⁶. Şi-au „format caracterul legionar” prin participarea la întîlniri săptămînale şi la slujbe religioase ocazionale, respectînd cu stricteţe metodele disciplinare, pornind în marşuri lungi, prestînd muncă voluntară în tabere de vară, plătind cotizaţii săptămînale şi interiorizînd doctrina legionară prin cîntece, discursuri şi discuţii în grupuri restrînse.

Ce înseamnă să spunem că Maria Cristescu a fost fascistă? Era ea oripilată de decadenţa modernităţii şi dornică să stimuleze o „renaştere culturală” prin idolatrizarea naţiunii, credinţă care, după spusele lui Roger Griffin, stă la baza ideologiei fasciste?⁷ Se simţea ea frustrată deoarece credea că evreii⁸ îi reduceau şansele de angajare ori ameninţată de gîndul că muncitorii comunişti vor răsturna capitalismul?⁹ Devenise dependentă de violenţa paramilitară?¹⁰ Ori fusese sedusă de spectacolul uniformelor, al marşurilor, întrunirilor, onorurilor şi cîntecelor?¹¹ Istoricii au considerat că toate acestea sînt elemente esenţiale ale fascismului european interbelic. Căutînd un răspuns la întrebarea „Ce a fost fascismul?”, cercetătorii au inclus fascismul într-o categorie de analiză pentru a descrie o mare varietate de indivizi, mişcări şi regimuri, fiecare apărînd în circumstanţe total diferite. În studiile de fascism comparat, transformările făcute de Mussolini în Italia prin relaţii de muncă corporatiste, festivaluri, proiecte imobiliare, organizaţii de femei, reforme educaţionale şi mass-media sînt puse la un loc cu violenţa teroristă, pogromurile, slujbele religioase şi veneraţia împăratului faţă de Sutele Negre în Rusia.

În 1937, Claud Sutton, membru al Uniunii Britanice a Fasciştilor, afirma că fascismul era „un cuvînt incomod şi straniu folosit pentru a descrie mişcarea mondială ce s-a născut în era noastră”, dar recunoştea că utilizarea sa populară generală făcea ca termenul să fie imposibil de evitat. Conştient de afinităţile mişcării sale cu grupuri similare din străinătate, Sutton sugera că fascismul reprezenta „o asemănare fundamentală de perspectivă ce putea fi identificată în diverse mişcări naţionale moderne şi despre care se poate spune că se naşte dintr-un fel de necesitate creată de situaţia culturii noastre europene în prezent”¹². Spre deosebire de adepţii altor -isme, precum comunismul sau liberalismul, fasciştii nu aveau o ideologie bine articulată sau un sistem intelectual. În schimb, ei au construit mişcări sau regimuri folosind tactici, cuvinte şi simboluri care au ajuns să fie recunoscute peste tot în Europa ca fasciste. În România, ideologii legionari foloseau mai degrabă termeni precum „naţionalist” pentru a-şi descrie mişcarea, dar – în special după 1933 – au prezentat Legiunea, fascismul italian şi nazismul german ca parte a unei reţele globale de partide ce împărtăşesc aceeaşi viziune¹³.

Cu cîteva excepţii importante, mulţi cercetători care aprofundează fascismul comparat se concentrează asupra regimurilor din Italia şi Germania, considerîndu-le cazuri ideale, descriind mişcările care nu s-au impus ca fascisme „ratate” sau „nereuşite” şi uneori ca mişcări „minore”¹⁴. Dar înainte de 1939, fasciştii din toate ţările europene, cu excepţia Italiei şi Germaniei, erau membri ai unor mişcări sociale – nu regimuri¹⁵. Folosesc ca studiu de caz Legiunea Arhanghelul Mihail, cunoscută de asemenea şi sub numele de Garda de Fier, pentru că a fost una dintre cele mai mari şi mai solide mişcări fasciste din Europa interbelică¹⁶. La momentul înmormîntării Mariei Cristescu, 1,79% din etnicii români erau membri ai Legiunii – un număr semnificativ, dat fiind faptul că, aşa cum observă Michael Mann, „acest procent este mai mare decît 1,3% şi 1% obţinute de Nazismul German şi, respectiv, de Partidul Naţional Fascist din Italia înainte să vină la putere”¹⁷.

Fascismul nu era o entitate sau o esenţă definită de anumite caracteristici, nici un set de idei care cereau un anumit tip de consens intelectual. Cineva mai degrabă devenea fascist integrîndu-se într-o reţea de indivizi cu aceleaşi idealuri. Eu văd fascismul ca pe o categorie socială ce a avut consecinţe practice pentru cei care l-au îmbrăţişat. Termenul fascism a devenit popular în România începînd din 1933, cînd legionarii, cuziştii şi alţii l-au folosit pentru a sublinia asemănarea dintre ei şi alte grupări de extremă dreaptă din Europa. Semnificaţia fascismului pentru români a rezultat din interacţiunile pe care legionarii le aveau unii cu alţii, cu statul, cu alte partide politice, cu familia şi prietenii şi cu grupările fasciste din străinătate. Represiunea oficială, uniformele şi frecvenţa activităţilor legionare însemnau că statutul de legionar schimba din temelii activităţile zilnice şi relaţiile unei persoane.

Cîţiva istorici s-au întrebat ce a însemnat fascismul pentru cei care l-au îmbrăţişat. Un grup important de istorici, condus de Roger Griffin, a susţinut că la baza fascismului interbelic se afla „o revoltă antimodernă”, alimentată de Primul Război Mondial, care a făcut oamenii să creadă că era nevoie de o lume nouă şi că pentru sfîrşitul acesteia era necesară purificarea violentă a civilizaţiei occidentale¹⁸. În schimb, studiul lui Michael Mann asupra celor mai mari şase mişcări sociale fasciste sugerează că „fasciştii doar au adoptat cu mai multă fervoare decît oricine altcineva simbolul politic central al zilelor noastre, statul-naţiune, la pachet cu ideologiile şi patologiile sale”¹⁹. Naţionalismul – sau, în termenii lui Mann, „naţio-statismul” – era, fără îndoială, important pentru fascişti, iar Mann încearcă cu obstinaţie să înţeleagă de ce acesta a fost mai atractiv pentru anumite grupuri sociale decît pentru altele. Doar pentru că mulţi nonfascişti au susţinut naţionalismul nu înseamnă că fasciştii făceau parte din curentul politic dominant. Din cauza tacticilor teroriste, a simbolismului şi vederilor extremiste practicate de ei, au intrat în conflict cu elitele politice din ţările lor. După cum notează Juan Linz, fasciştii s-au remarcat mai curînd prin permanenta critică, respingere şi dorinţă de răsturnare a ordinii sociale decît prin propunerea unei ideologii proprii²⁰. Alţii s-au întrebat ce anume i-a determinat pe oamenii raţionali să se alăture fascismului şi ce rol au jucat în stimularea activismului fascist clasa, genul şi participarea în alte grupuri comunitare²¹. În sfîrşit, George Mosse a arătat că activităţile recreative, adunările de mase, sexualitatea, normele de gen şi simbolurile politice s-au dezvoltat concomitent cu naţionalismul european şi au contribuit la dezvoltarea globală a modului de viaţă fascist²². La fel ca Mosse, alţi istorici culturali au discutat importanţa uniformelor, a violenţei, a paradelor şi a evenimentelor caritabile, a genului, a artei, a teatrului, a muzicii şi a socializării²³.

Am abordat istoria vieţii de zi cu zi (Alltagsgeschichte) pentru a arăta cum actorii istorici „au reprodus şi au transformat” structuri sociale şi ideologii prin interacţiuni minore şi decizii personale²⁴. Abordarea fascismului ca practică de zi cu zi ne face să ne întrebăm cum au practicat legionarii fascismul şi ce impact social a avut statutul de fascist asupra legionarilor. Rezultă povestea unor indivizi care lucrează împreună pentru promovarea unei identităţi unice şi integratoare, cu speranţa că în cele din urmă aceasta va deveni dominantă. Aşa cum s-a produs identificarea cu proiectele ideologice sponsorizate de stat în Germania nazistă şi în Rusia stalinistă, şi identificarea ca legionari a schimbat relaţiile activiştilor cu familia, biserica, locul de muncă şi comunitatea. Legionarii au devenit calculaţi în privinţa prieteniilor, a opţiunilor de carieră şi a religiozităţii. Energia emoţională pe care au investit-o în activismul politic şi măsura în care au permis disciplinei legionare să le modeleze rutina zilnică sînt dovezi ale atracţiei pe care subiectivitatea îngustă a exercitat-o asupra tinerilor în această perioadă²⁵.

Potenţialul eficacităţii fascismului era direct proporţional cu numărul oamenilor care se identificau ca fascişti şi seriozitatea cu care îl adoptau. Privind această ecuaţie din perspectiva legionarilor de rînd, apar şi alte întrebări cu privire la mobilizarea resurselor, impactul biografic al activismului, cadrele mişcării şi structurile oportunităţilor politice: Cum îşi recrutau legionarii membrii? Cum era creată şi diseminată ideologia legionară? Cum îşi dovedea un membru devotamentul faţă de mişcare? Ce riscuri şi sacrificii îşi asumau legionarii atunci cînd se alăturau mişcării? Pentru a răspunde la astfel de întrebări trebuie studiate rolul structurii organizaţionale, autoritatea liderului, importanţa capitalului social pentru promovarea unui anumit punct de vedere, gradul libertăţii politice în România interbelică şi impactul represiunii poliţieneşti asupra activismului fascist. Povestea legionarilor de rînd ilustrează mecanismele unui anumit tip de activism prezent în Europa interbelică. Incidentele locale clarifică modul în care forţe macroistorice au modelat experienţele individuale ale fascismului şi în care militanţii de rînd au contribuit la construirea unei mişcări unitare.

Povestea Legiunii începe în anul 1922, cînd în universităţile româneşti a apărut o mişcare studenţească antisemită violentă. Studenţii antisemiţi s-au identificat cu mişcări similare din Europa şi erau sprijiniţi de o reţea nu foarte bine organizată, dar destul de activă de ultranaţionalişti răspîndiţi pretutindeni în ţară. Ultranaţionaliştii se autointitulau simplu naţionalişti sau antisemiţi, dar aceste etichetări comportă riscul confundării lor cu majoritatea politicienilor, care prezentau atît accente naţionaliste, cît şi antisemite, o practică obişnuită a politicii româneşti. Ultranaţionaliştii au transformat aceste idei în principii directoare despre care pretindeau că le dictează toate celelalte acţiuni. În 1927, sub conducerea lui Corneliu Zelea Codreanu, foşti studenţi activişti şi ultranaţionaliştii au pus bazele Legiunii Arhanghelul Mihail. În cursul anilor 1930, mişcarea s-a consolidat treptat pînă cînd, în 1938, represiunea din partea guvernului a condus la moartea lui Codreanu şi a altor lideri ai mişcării şi la întemniţare sau exil pentru restul. În următorii doi ani, Legiunea a funcţionat clandestin, după care a preluat în mod neaşteptat puterea în urma unei lovituri de stat, împreună cu generalul Ion Antonescu (1882-1946), şi a rămas la cîrma ţării timp de cinci luni, pînă cînd generalul a lichidat Legiunea, ca reacţie la o revoltă legionară eşuată împotriva regimului.

Legiunea a apărut în sud-estul Europei, şi nu altundeva pe continent, iar legionarii îşi căutau modelele în străinătate. Adepţii celor mai importante mişcări intelectuale şi politice româneşti din secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea – de la naţionaliştii iluminişti ai Şcolii Ardelene la revoluţionarii paşoptişti şi la membrii mişcărilor antisemite din anii 1880 – au avut ca sursă de inspiraţie şi curentele din Europa Occidentală. Fiind stăpîniţi secole la rînd de habsburgi, otomani şi ruşi, românii au adoptat o mentalitate postcolonială care punea accentul pe supremaţia etniei româneşti asupra statului-naţiune, în timp ce fenomenele locale erau legitimate prin legăturile cu Europa Occidentală²⁶. Cît timp s-au aflat sub dominaţie imperială, românii – din care mulţi erau ţărani – n-au beneficiat de acces egal la justiţie, sănătate şi educaţie, ceea ce pentru ei era un dezavantaj semnificativ într-o Europă care considera astfel de instituţii indicatori ai lumii civilizate. Legionarii i-au mobilizat pe ţărani şi alte grupuri marginalizate politic, asimilînd în acelaşi timp limbajul, stilul şi etichetele promovate de italienii fascişti şi de germanii nazişti, în aşa fel încît au plasat Legiunea, din punct de vedere simbolic, în avangarda politicii europene²⁷. Fascismul nu şi-a pus amprenta pe un spaţiu gol, ci s-a infiltrat în interiorul şi prin intermediul instituţiilor existente într-un timp şi un loc anume. Cei care au fondat Legiunea Arhanghelul Mihail au făcut asta graţie legăturilor de putere favorizate de postcolonialism, rasă, clasă, gen şi religie şi această carte este povestea modului în care ei au răspuns împrejurărilor impuse, alegînd să creeze un tip nou şi radical de activism politic în Europa interbelică.

1. Potrivit Legii Învăţămîntului din 1924, fetele erau obligate să urmeze patru ani de şcoală primară şi apoi puteau să opteze pentru încă trei sau patru ani de studii pînă să se înscrie la gimnaziu, o formă de şcolarizare mai riguroasă din punct de vedere academic care avea să le pregătească pentru ciclul de învăţămînt superior. Ottmar Traşcă, „Aspecte ale educaţiei femeii în România în perioada 1926-1948. Studiu de caz: Liceul de fete «Principesa Elena» din Cluj-Napoca”, în Ghizela Cosma şi Virgiliu Ţârău (ed.), Condiţia femeii în România în secolul XX: Studii de caz, Cluj-Napoca, Presa Universitară Clujeană, 2002, pp. 103-104.

2. Armin Heinen, Legiunea „Arhanghelul Mihail”. Mişcare socială şi organizaţie politică, trad. de Cornelia Eşianu şi Delia Eşianu, Bucureşti, Humanitas, 2006, p. 357; „Alte rezultate de ieri”, Buna Vestire, 1 (248), 22 decembrie 1937, p. 3.

3. Pr. Ilie Imbrescu, „Maria Cristescu”, Buna Vestire, 2 (270), 23 ianuarie 1938, p. 1.

4. Legionarii au participat la alegeri ca Grupul Corneliu Zelea Codreanu (1927-1931), Garda de Fier (1933) şi Partidul Totul pentru Ţară (1934-1938).

5. Informaţiile despre înmormîntarea Mariei Cristescu provin de la CNSAS, Fond Informativ, dosar 258626, ff. 103-105.

6. Corneliu Zelea Codreanu, Pentru legionari, Bucureşti, Editura Mişcării Legionare, 1940, p. 286.

7. Roger Griffin, Modernism and Fascism: The Sense of a Beginning under Mussolini and Hitler, Basingstoke, Palgrave Macmillan, 2007.

8. În acord cu o lungă tradiţie de utilizare a termenilor emici în mediul academic pentru categorizarea popoarelor în Europa secolului XX, voi folosi cuvintele „evreu” şi „român” în acelaşi mod în care au fost folosite de sursele mele eminamente rasiste. Nu doresc să promovez utilizarea acestor cuvinte, dar nu cunosc nici o altă variantă care să înglobeze semnificaţia pe care aceşti termeni au avut-o pentru contemporani.

9. Printre istoricii care văd antisemitismul ca element central al fascismului în Europa Centrală şi de Est se numără Radu Ioanid, The Sword of the Archangel: Fascist Ideology in Romania, Boulder, CO, East European Monographs, 1990. Pentru un punct de vedere mai echilibrat, vezi William Brustein, Roots of Hate: Anti-Semitism in Europe before the Holocaust, Cambridge, Marea Britanie, Cambridge University Press, 2003. Puţini istorici consideră că anticomunismul stătea la baza fascismului, dar majoritatea sînt de părere că a jucat un rol important. Vezi John-Paul Himka, „The Importance of the Situational Element in East Central European Fascism”, East Central Europe 37 (2-3), 2010, pp. 353-358.

10. Lucrări fundamentale privind importanţa violenţei paramilitare pentru fascism sînt Adrian Lyttelton, „Fascism and Violence in Post-war Italy: Political Strategy and Social Conflict”, în Wolfgang Mommsen Gerhard Hirschfeld (ed.), Social Protest, Violence, and Terror in Nineteenth and Twentieth Century Europe, New York, St. Martin’s Press, 1982, pp. 257-274; Richard Bessel, Political Violence and the Rise of Nazism: The Storm Troopers in Eastern Germany, 1925-1934, New Haven, Yale University Press, 1984; Sven Reichardt, Faschistische Kampfbünde: Gewalt und Gemeinschaft im italienischen Squadrismus und in der deutschen SA, Köln, Böhlau, 2002.

11. Lucrări fundamentale privind importanţa spectacolului pentru fascism sînt Emlio Gentile, The Sacralization of Politics in Fascist Italy, traducere de Keith Botsford, Cambridge, MA, Harvard University Press, 1996, şi Simonetta Falasca-Zamponi, Fascist Spectacle: The Aesthetics of Power in Mussolini’s Italy, Berkeley, University of California Press, 1997.

12. Claud Sutton, „An Interpretation of «Fascism»”, în Roger Griffin (ed.), International Fascism: Theories, Causes, and the New Consensus, Londra, Arnold, 1998, pp. 257-258.

13. Mihail Polihronade, „«Garda de Fier» şi statul democrat”, Axa, 1 (13), 31 mai 1933, p. 1; Vasile Marin, „Extremismul de dreapta”, Axa, 2 (21), 29 octombrie 1933, pp. 1-2; ACNSAS, Fond Informativ, dosar 211932, vol. 1, ff. 90-92.

14. De exemplu, Roger Eatwell, Fascism: A History, New York, Allen Lane, 1996, pp. 195-244; Robert Paxton, The Anatomy of Fascism, New York, Knopf, 2004, şi R.J.B. Bosworth (ed.), The Oxford History of Fascism, Oxford, Oxford University Press, 2009. Excepţiile îi includ pe Philip Morgan, Fascism in Europe, 1919-1940, Londra, Routledge, 2003, şi Michael Mann, Fascists, Cambridge, UK, Cambridge University Press, 2004.

15. Presupunînd că, la fel ca majoritatea cercetătorilor, nimeni nu consideră regimuri fasciste regenţa lui Miklós Horthy în Ungaria (1920-1944), Frontul Patriotic în Austria (1934-1938), Estado Novo instaurat de António de Oliveira Salazar în Portugalia (1933-1974) şi dictatura lui Francisco Franco în Spania.

16. Corneliu Zelea Codreanu a înfiinţat Legiunea „Arhanghelul Mihail” ca mişcare socială ultranaţionalistă în 1927. A creat Garda de Fier ca o componentă paramilitară a Legiunii în 1930. Garda de Fier a fost scoasă în afara legii în 1933 şi de atunci nu a mai existat în mod oficial, dar continuă să fie o expresie populară prin care se face referire la Legiune.

17. Mann, Fascists, p. 237. Potrivit Ministerului Industriei şi Comerţului, Anuarul statistic al României, 1937-1938, Bucureşti, Institutul Central de Statistică, 1939, în 1937 populaţia României era de 19.535.398 de persoane. Datele recensămîntului din 1930 estimau că 73% din populaţie erau etnici români. Extrapolînd procentul din 1930 în 1937, rezultă un total de 15.237.610 etnici români în 1937.

18. George Mosse, „Introduction: The Genesis of Fascism”, Journal of Contemporary History, 1 (1), 1966, pp. 1-14; Griffin, Modernism and Fascism.

19. Mann, Fascists, p. 1.

20. Juan J. Linz, „Some Notes toward a Comparative Study of Fascism in Sociological Historical Perspective”, în Walter Laquer (ed.), Fascism: A Reader’s Guide, Berkeley, University of California Press, 1976, pp. 4-5, 15-23.

21. Rudy Koshar, „From Stammtisch to Party: Nazi Joiners and the Contradictions of Grass Roots Fascism in Weimar Germany”, Journal of Modern History, 59 (1), 1987, pp. 1-24; Detlef Mühlberger, Hitler’s Followers: Studies in the Sociology of the Nazi Movement, New York, Routledge, 1991; Timothy Mason, Nazism, Fascism, and the Working Class, Cambridge, UK, Cambridge University Press, 1995; Karina Urbach (ed.), European Aristocracies and the Radical Right, 1918-1939, Oxford, Oxford University Press, 2007.

22. George Mosse, The Nationalization of the Masses: Political Symbolism and Mass Movements in Germany from the Napoleonic Wars through the Third Reich, New York, H. Fertig, 1975; George Mosse, Nationalism and Sexuality: Respectability and Abnormal Sexuality in Modern Europe, New York, H. Fertig, 1985.

23. Julie Gottlieb, Feminine Fascism: Women in Britain’s Fascist Movement, 1923-1945, Londra, I.B. Tauris, 2000; Michael Spurr, „«Living the Blackshirt Life»: Culture, Community, and the British Union of Fascists, 1932-1940”, Contemporary European History, 12 (3), 2003, pp. 305-322; Paul Mazgaj, Imagining Fascism: The Cultural Politics of the French Young Right, 1930-1945, Newark, University of Delaware Press, 2007; Mark Antliff, Avant-Garde Fascism: The Mobilization of Myth, Art, and Culture in France, 1909-1939, Durham, Duke University Press, 2007.

24. Paul Steege et al., „The History of Everyday Life: A Second Chapter”, Journal of Modern History, 80 (2), 2008, p. 361. Vezi şi Maria Bucur et al., „Six Historians in Search of Alltagsgeschichte”, Apsasia, 1 (3), 2009, pp. 189-212.

25. Cf. Jochen Hellbeck, Revolution on My Mind: Writing a Diary under Stalin, Cambridge, MA, Harvard University Press, 2006; şi Sheila Fitzpatrick şi Alf Lüdtke, „Energizing the Everyday: On the Breaking and Making of Social Bonds in Nazism and Stalinism”, în Beyond Totalitarianism: Stalinism and Nazism Compared, Michael Geyer şi Sheila Fitzpatrick (eds.), Cambridge, UK, Cambridge University Press, 2009, pp. 266-301.

26. Sorin Antohi, Civitas Imaginalis: Istorie şi utopie în cultura română, Bucureşti, Editura Litera, 1994. Cf. Franz Fanon, The Wretched of the Earth, traducere de Richard Philcox, New York, Grove Press, 2004, pp. 97-144; şi Rebecca Bryant, Imagining the Modern: The Cultures of Nationalism in Cyprus, Londra, I.B. Tauris, 2004, pp. 156-181.

27. Traian Sandu, „Le fascisme, révolution spatio-temporelle chez les Roumains”, în Traian Sandu (ed.), Vers un profil convergent des Fascismes? „Nouveau Consensus” et religion politique en Europe Centrale, Paris, Cahiers de la Nouvelle Europe, 2010, pp. 217-230.

1

Rădăcinile ultranaţionalismului

Unul dintre cele mai populare cîntece printre studenţii activişti antisemiţi în anii 1920 a fost Deşteaptă-te, române. Studenţii îl cîntau în timpul protestelor stradale, cînd întrerupeau cursurile şi cînd agresau alţi studenţi sau cînd îi aruncau pe evrei din trenuri¹. Versurile îi condamnau pe opresorii străini pentru starea de inerţie şi apatie a etnicilor români şi-i îndemnau pe aceştia din urmă să se ridice ca popor şi să înlăture jugul tiraniei:

Deşteaptă-te, române, din somnul cel de moarte,

În care te-adînciră barbarii de tirani!

Acum ori niciodată, croieşte-ţi altă soarte,

La care să se-nchine şi cruzii tăi duşmani.

Deşteaptă-te, române a fost scris iniţial de Andrei Mureşanu (1816-1863) în timpul Revoluţiei de la 1848, cînd românii din Transilvania au cerut autonomia românilor din Imperiul Habsburgic. După cîteva săptămîni era cîntat la Bucureşti şi la Iaşi împotriva imperiilor Otoman şi Rus². Astăzi, cîntecul este imnul de stat al României, dar pentru studenţii antisemiţi din anii 1920 reprezenta decenii de luptă naţionalistă întru recuperarea ţării pentru etnicii români. Această luptă era sfîntă, se preciza în imn, binecuvîntată şi sprijinită de Biserica Ortodoxă:

Preoţi cu crucea-n frunte căci oastea e creştină,

Deviza-i libertate şi scopul ei preasfînt,

Murim mai bine-n luptă, cu glorie deplină,

Decît să fim sclavi iarăşi în vechiul nost’ pămînt!

Cîntecul împărţea lumea în români şi străini, prieteni şi duşmani şi ilustra mişcarea naţionalistă ca o luptă pentru „libertate ori moarte!”. Vorbea despre înfrăţire şi camaraderie, despre trădători şi despre o mamă văduvă care invocă puteri supranaturale pentru a-i blestema pe duşmanii fiilor ei. Acest imn a plasat studenţii într-o tradiţie a luptătorilor patrioţi care au fost acceptaţi ca eroi de stat şi de societatea românească în general. Le-a garantat legitimitatea luptei împotriva evreilor şi a politicienilor „iudaizaţi” şi a întărit chemarea specială a „bătrînilor, bărbaţilor, junilor, tinerilor, din munţi şi din cîmpii” să devină apărători ai naţiei române.

Credinţa că naţiunile există şi că sînt colectivităţi valide şi semnificative ce merită loialitate e cunoscută drept naţionalism. Benedict Anderson descrie naţiunile ca pe nişte „comunităţi imaginate”, asemănătoare grupurilor religioase sau familiale – colectivităţi rezistente în timp şi spaţiu, cu care oamenii se identifică³. Cîntecul Deşteaptă-te, române îi ordona studentului: „Înalţă-ţi lata frunte şi caută-n giur de tine,/ Cum stau ca brazi în munte voinici sute de mii”. Aceşti eroi făceau parte din oştirile feudale care apărau averile domnitorilor din epoca medievală, dar propaganda naţionalistă susţinea că ei luptau în acelaşi timp pentru naţiunea română modernă. Mureşanu îi chema pe românii „din patru unghiuri, acum ori niciodată/ Uniţi-vă în cuget, uniţi-vă-n simţiri”, de parcă o aristocrată din Timişoara ar fi stat împreună cu un lăcătuş din Galaţi şi cu un iobag de la periferia Siretului. Anderson susţine că oamenii sînt solidari cu compatrioţii lor, chiar dacă nu-i vor întîlni niciodată, pentru că avansul tehnologic permite ca limba, harta, ziarul şi fusul orar comun să le amintească faptul că principalele lor experienţe cotidiene sînt împărtăşite şi de alţi oameni care se identifică cu naţiunea lor. Aşadar, naţionalismul este strîns legat de educaţie şi de canalele de comunicare. Ritualurile, miturile şi simbolurile precum istoriile naţionale, imnurile, drapelele, căsătoriile şi înmormîntările de rang înalt intensifică acea solidaritate prin momente de focalizare colectivă asupra comunităţii naţionale.

În ultimii 200 de ani, conceptul de naţiune a fost folosit pentru a justifica revendicări teritoriale, astfel că artefacte culturale precum istoria şi limba au căpătat importante funcţii politice şi geopolitice. Conceptul de naţiune e atît de important din punct de vedere politic, încît naţionalişti ca Andrei Mureşanu începuseră să vorbească despre „naţiunea română” într-o perioadă în care naţionalismul era doar un concept literar. În 1891, Mihail Kogălniceanu observa că majoritatea ţăranilor se identificau mai curînd după regiunea sau clasa socială din care proveneau decît ca români, iar în 1905 activistul ultranaţionalist A.C. Cuza (1857-1947) se plîngea că „masele populare nu sînt nici măcar conştiente de naţionalitatea lor”⁴. Din acest motiv, Roger Brubaker susţine că discursurile naţionaliste nu sînt în realitate bazate deloc pe naţiuni, ci reprezintă de fapt puncte de vedere politice folosite de actorii sociali în scopuri personale⁵. Pe măsură ce acestea se schimbau, se modifica şi scopul pentru care se vorbea despre naţiune: un discurs care în 1848 era folosit ca să justifice o revoluţie a ajuns să reprezinte o chemare la arme în 1916 şi o justificare pentru violenţa antisemită în 1922. Cînd Mureşanu a scris că „Dunărea-i furată/ Prin intrigă şi silă, viclene uneltiri”, se referea la unguri, ruşi şi turci. Dar propaganda antisemită de la sfîrşitul secolului al XIX-lea a legat cuvintele intrigă, silă şi viclenie de evrei, iar în anii 1920 era deja uşor să adaptezi versurile lui Mureşanu la o platformă politică ce căuta să limiteze influenţa evreilor în viaţa publică a României.

Evrei şi străini

Contextul istoric în care s-a dezvoltat naţionalismul românesc îi făcea pe naţionalişti să-şi exprime în mod frecvent temerile cu privire la identitatea lor, la scopul naţional colectiv şi la locul lor în Europa prin intermediul atacurilor la adresa evreilor şi a străinilor. Actualul teritoriu al României a fost stăpînit de imperiile Habsburgic, Rus şi Otoman, pînă cînd acestea s-au prăbuşit la începutul secolului XX. În ciuda răscoalelor frecvente, domnitorii (sau domnii) valahi au început să plătească tribut otomanilor în 1390, iar moldovenii au făcut acelaşi lucru prin anii 1450. În schimb, li s-a permis să se autoguverneze şi au fost scutiţi de instalarea unor latifundiari musulmani pe teritoriile lor, iar domnitorii aveau în general un cuvînt important de spus în numirea reprezentanţilor bisericeşti⁶. În secolul al XVIII-lea, puterea domnitorilor locali a scăzut şi aceştia au fost înlocuiţi de conducători greci cunoscuţi sub numele de fanarioţi, care erau de asemenea subordonaţi sultanului otoman. Regiunile din Moldova care nu erau conduse de otomani – Bucovina şi Basarabia – au intrat sub stăpînire habsburgică şi rusă. În principate, sentimentul antifanariot a devenit tot mai puternic printre români şi a culminat în 1821, cînd oştirile româneşti i-au sprijinit pe otomani să respingă încercarea lui Alexandru Ipsilanti (1792-1828) de a reînvia Imperiul Bizantin, care implica şi anexarea Valahiei şi a Moldovei⁷. Deşi practic erau încă sub guvernare otomană, în 1826 atît Valahia, cît şi Moldova au fost ocupate de armata rusă. Între 1711 şi 1854, armatele ruse au ocupat principatele de opt ori, dar această ocupaţie a presupus şi reforme agrare radicale şi nepopulare, introducerea economiei monetare, subordonarea Bisericii faţă de stat şi consolidarea drepturilor legale ale boierilor români asupra moşiilor lor⁸. Deşi în mod oficial se aflau sub dominaţie străină, intelectualii din principatele româneşti puteau să contribuie la dezvoltarea culturii române într-un climat de libertate relativă şi să dea vina în acelaşi timp pe nenumăraţii invadatori străini pentru problemele sociale şi economice ale regiunii.

Principatele Valahiei şi Moldovei au avut propriile mişcări naţionale, iar indivizi care pretindeau că „lucrează întru beneficiul naţiei române” sînt menţionaţi chiar şi în surse din secolul al XVIII-lea⁹. Aceste mişcări naţionale au fost facilitate de presă şi de un mediu literar în formare, influenţat de cultura intelectuală franceză şi de ascensiunea naţionalismului liberal în Europa şi încurajat de Biserica Ortodoxă Română. Influenţa naţionalismului a fost însă una limitată, întrucît nu se discuta despre el decît foarte rar în afara cercurilor elitei – în a doua jumătate a secolului al XIX-lea, liderii mişcării naţionale a românilor din Transilvania erau predominant bărbaţi burghezi sau clerici de rang înalt¹⁰. Din punct de vedere legal, mulţi români din Transilvania au fost iobagi pînă la emanciparea din 1854 şi chiar şi după acea dată ei au rămas într-o poziţie de subordonare economică faţă de vecinii lor saşi ori unguri¹¹. În mod similar, majoritatea românilor din Ţara Românească şi Moldova erau ţărani săraci şi analfabeţi, cu puţine speranţe că vor avea vreun avantaj de pe urma valului de revolte naţionaliste care a zguduit provinciile balcanice ale Imperiului Otoman în prima jumătate a secolului al XIX-lea. Abolirea iobăgiei în principate, urmată de ascensiunea capitalismului în formare, i-a lăsat pe mulţi iobagi fără pămînt pe care să-l cultive şi dependenţi de marii moşieri, creînd un proletariat rural ce a rămas într-un stadiu de „neoiobăgie”¹².

Conducătorii imperiali şi pelerinii din Europa Occidentală i-au catalogat pe români ca înapoiaţi şi barbari şi, în schimb, românii i-au etichetat pe Ceilalţi în funcţie de modul în care ei, ca grup, beneficiau de pe urma sistemului imperial¹³. Atît timp cît românii au trăit în interiorul unor state multietnice, ceilalţi erau pentru ei şi vecini, şi străini. Cuvîntul românesc străin se referea în aceeaşi măsură la administratorii fanarioţi sau ruşi, la negustorii turci şi evrei şi la ţăranii maghiari şi nemţi, cu toţii trăind în aceleaşi oraşe şi sate ca românii. Naţionaliştii foloseau stereotipuri negative în privinţa romilor – numindu-i ţigani –, pe care îi considerau un popor necivilizat ce avea nevoie de conducători înţelepţi, pentru a justifica faptul că românii meritau un stat-naţiune, iar discursurile despre evrei şi despre străini erau o modalitate de a accentua ideea că românii nu deţineau controlul total asupra propriei ţări¹⁴. Treptat, odată cu creşterea popularităţii mişcării naţionale, naţionaliştii români şi-au pierdut încet interesul faţă de fanarioţi şi turci şi au ajuns să vadă în evrei duşmanii cei mai la îndemînă, alături de acele elite româneşti care colaborau cu evreii.

Evreii au trăit pe teritoriul României de astăzi cel puţin din Evul Mediu tîrziu, dar antisemitismul modern în România datează din perioada valului de imigranţi evrei din Galiţia polonă în secolul al XVIII-lea. Domnii fanarioţi i-au primit cu ostilitate pe noii imigranţi, iar negustorii greci şi bulgari au instigat la violenţă antisemită în Brăila, Galaţi, Giurgiu şi Iaşi, pentru a-i împiedica să le fure afacerile¹⁵. În secolul următor, în documentele româneşti evreii erau portretizaţi ca vicleni, necinstiţi, urîţi, puturoşi, laşi şi leneşi. Îi numeau pe evrei ucigaşi ai lui Hristos care practicau sacrificii ritualice cu bebeluşi creştini pentru a-şi întări pactul încheiat cu diavolul. Românii i-au acuzat de asemenea pe evrei de coruperea moravurilor pentru că aveau în gestiune cîrciumi şi monopolizau comerţul în dauna românilor, deşi statisticile arată că la începutul secolului XX doar 2,5% din cîrciumari şi 21,1% din comercianţi erau evrei¹⁶.

1. AN – Iaşi, Fond Universitatea „Alexandru Ioan Cuza”, Iaşi, Rectorat, dosar 1022/1923, f. 467; dosar 1024/1923, ff. 125-127; dosar 1057/1924, ff. 22-23, 38-43; AN – Bucureşti, Fond Universitatea din Bucureşti, Rectorat, dosar 4/1923, ff. 65-66.

2. Viorel Cosma, De la cîntecul zaverei la Imnurile unităţii naţionale, Timişoara, Facla, 1978, pp. 33-64.

3. Benedict Anderson, Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism, New York, Verso, 1991.

4. Alex Drace-Francis, The Making of Modern Romanian Culture: Literacy and the Development of National Identity, Londra, Tauris Academic Studies, 2006, pp. 129-134.

5. Rogers Brubaker, Nationalism Reframed: Nationhood and the National Question in the New Europe, Cambridge, UK, Cambridge University Press, 1996, p. 60.

6. Charles King, The Black Sea: A History, Oxford, Oxford University Press, 2004, p. 121 [ed. rom.: Marea Neagră. O istorie, trad. de Dorian Branea şi Cristina Chevereşan, Iaşi, Polirom, 2015, p. 139 – n.tr.]; Drace-Francis, The Making of Modern Romanian Culture, pp. 18-19.

7. Keith Hitchins, The Romanians, 1774-1866, Oxford, Clarendon Press, 1996, pp. 141-152.

8. Mark Mazower, The Balkans: A Short History, New York, Modern Library, 2000, pp. 90-91.

9. Drace-Francis, The Making of Modern Romanian Culture, p. 10.

10. Keith Hitchins, A Nation Affirmed: The Romanian National Movement in Transylvania, 1860-1914, Bucureşti, The Encyclopaedic Publishing House, 1999, pp. 103-110.

11. Katherine Verdery, Transylvanian Villagers: Three Centuries of Political, Economic, and Ethnic Change, Berkeley, University of California Press, 1983, pp. 219-222.

12. Constantin Dobrogeanu-Gherea, Neoiobăgia: Studiu economico-sociologic al problemei noastre agrare, Bucureşti, Editura „Viaţa românească”, 1910, pp. 56-73; Virgil Madgearu, Agrarianism, capitalism, imperialism: Contribuţii la studiul evoluţiei sociale româneşti, Cluj-Napoca, Dacia, 1999, p. 22.

13. Sorin Mitu, National Identity of Romanians in Transylvania, Budapest, Central European University Press, 2001.

14. Shannon Woodcock, „«The Ţigan Is Not a Man»: The Ţigan Other as Catalyst for Romanian Ethnonational Identity”, teză de doctorat, Universitatea din Sydney, 2005, pp. 78-93.

15. Gabriel Asandului, Istoria evreilor din România (1866-1938), Iaşi, Institutul European, 2003, pp. 15-18.

16. Ibidem, p. 32; Andrei Oişteanu, Inventing the Jew: Antisemitic Stereotypes in Romanian and Other Central-East European Cultures, traducere de Mirela Adăscăliţei, Lincoln, University of Nebraska Press, 2009, pp. 176 şi passim.