Bernard Lewis, The Middle East. 2000 Years of History from the Rise of Christianity to the Present Day

Copyright © Bernard Lewis 1995

All rights reserved.

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5034-7

ISBN PDF: 978-973-46-5035-4

ISBN print: 978-973-46-4732-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Basawan, Vizita lui Akbar la mormântul lui Mu’in ad-Din Chishti din Ajmer (cca 1590)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BERNARD LEWIS, cunoscut istoric britanic specializat în studii orientale, profesor de istorie la University of London şi la Princeton University. A scris numeroase lucrări, dintre care menţionăm bestsellerul What Went Wrong? Western Impact and Middle Eastern Response (2002), From Babel to Dragomans. Interpreting the Middle East (2004), Political Words and Ideas in Islam (2009) şi The End of Modern History in the Middle East (2011). Cărţile sale au fost traduse în peste 20 de limbi, inclusiv arabă, persană, turcă şi indoneziană.

Lista hărţilor

Imperiile Bizantin şi Persan, cca 600 d.Hr.

Ascensiunea şi răspândirea islamului

Sosirea populaţiilor de stepă, 1100. Turcii selgiucizi

Sosirea populaţiilor de stepă, 1265. Mongolii

Imperiul Otoman

Sosirea occidentalilor, I. Începutul secolului al XIX-lea

Sosirea occidentalilor, II. Începutul secolului XX

Prefaţă

Există deja multe istorii într-un singur volum ale Orientului Mijlociu. Multe dintre ele fie se încheie cu apariţia creştinismului, fie încep cu apariţia islamului. Prin faptul că deschid acest volum cu începutul erei creştine, doresc să ating două scopuri. Primul este de a nu lăsa cele două mari imperii – Persia şi Bizanţul – să cadă în planul secundar în care sunt de obicei încadrate, alături de Arabia preislamică, ca parte a contextului carierei Profetului şi fondatorului statului islamic. Aceste puteri rivale, care au divizat şi şi-au împărţit între ele Orientul Mijlociu vreme de multe secole, merită mai mult decât o menţionare fugitivă.

Al doilea scop este să stabilesc o legătură între Orientul Mijlociu aşa cum îl ştim noi astăzi şi vechile civilizaţii din regiune, pe care le cunoaştem din textele şi monumentele antice. În primele secole ale erei creştine – în perioada dintre Iisus şi Mahomed –, regiunile de la vest de Imperiul Persan au fost transformate prin procese succesive de elenizare, romanizare şi creştinizare, iar amintirea acestor civilizaţii străvechi s-a şters (deşi nu complet). Nu li s-a mai acordat atenţie decât în timpuri relativ moderne, datorită activităţii arheologilor şi orientaliştilor. Însă conexiunea directă continuă dintre Orientul Mijlociu antic şi cel modern, trecând prin Antichitatea târzie şi Evul Mediu, merită atenţie.

Primele tentative moderne de a scrie istoria regiunii s-au axat în mod necesar pe succesiunea evenimentelor politice şi militare, fără de care palierele mai profunde ale istoriei sunt dificil, dacă nu chiar imposibil de înţeles. Datorită activităţii predecesorilor mei, m-am simţit mai liber decât ei să reduc naraţiunea politică la minimum şi să acord mai multă atenţie schimbărilor sociale, economice şi, mai ales, culturale. În acest sens, am folosit frecvent citări directe din surse de epocă – cronici şi note de călătorie, documente şi inscripţii, iar uneori chiar poezii şi anecdote. Când am avut la dispoziţie traduceri adecvate în limba engleză, le-am utilizat şi le-am citat. În caz contrar, le-am tradus eu însumi.

Orice încercare de a prezenta două mii de ani din istora unei regiuni bogate, variate şi dinamice în limitele unui singur volum trebuie, inevitabil, să omită destule probleme importante. Fiecare cercetător al istoriei regiunii va avea de optat. Eu am făcut-o, iar opţiunea este ineluctabil personală. Am încercat să acord atenţia cuvenită carierelor, evenimentelor, tendinţelor şi realizărilor care mi s-au părut cele mai caracteristice şi mai instructive. Cititorul va aprecia în ce măsură am izbutit.

În cele din urmă, am plăcuta datorie de a-mi exprima mulţumirile şi preţuirea faţă de patru tineri savanţi de la Princeton University, David Marmer, Michael Doran, Kate Elliott şi Jane Baun. Fiecare dintre ei a contribuit în diverse moduri la pregătirea şi realizarea acestei cărţi. Îi sunt în mod special îndatorat lui Jane Baun, ale cărei erudiţie meticuloasă şi spirit critic au fost de fiecare dată la cel mai înalt nivel. Doresc de asemenea să îmi exprim recunoştinţa faţă de asistenta mea, Annamarie Cerminaro, pentru administrarea cu atenţie şi cu răbdare a nenumăratelor versiuni ale acestei cărţi, de la prima schiţă până la forma finală. În privinţa editării şi publicării volumului, am beneficiat enorm de pe urma priceperii şi răbdării lui Benjamin Buchan, Tom Graves şi ale specialistului în indici Douglas Matthews. Ei au contribuit în mare măsură la urgentarea procesului de producţie şi la îmbunătăţirea calităţii produsului.

Le mulţumesc celor ale căror numeroase sugestii le-am acceptat şi îi rog să mă scuze pe toţi cei cu care nu am fost de acord. Prin urmare, este limpede că eu sunt responsabil pentru orice erori au mai rămas.

Bernard Lewis

Princeton, aprilie 1995

Transcriere

Numele şi termenii arabi şi persani au fost transcrişi în concordanţă cu sistemul utilizat în general în ţările vorbitoare de limba engleză, iar cei turceşti într-o formă uşor modificată faţă de ortografia turcească standard. Câteva nume cunoscute (spre exemplu, Saud, Nasser) sunt citate în forma folosită în mod uzual în presă.

Partea I

INTRODUCERE

O imagine obişnuită în multe oraşe din Orientul Mijlociu este cafeneaua sau uneori ceainăria, unde la aproape orice oră din zi poţi găsi bărbaţi – de obicei doar bărbaţi – stând la o masă, bând o ceaşcă de cafea sau de ceai, poate fumând o ţigară, citind un ziar, jucând un joc pe tablă şi trăgând cu urechea din când în când la radioul sau televizorul dintr-un colţ.

La prima vedere, clientul cafenelei din Orientul Mijlociu nu arată foarte diferit de clientul unei cafenele europene, în special din Europa mediteraneană. Însă arată foarte diferit de predecesorii săi care puteau fi văzuţi în acelaşi loc în urmă cu 50 de ani şi cu atât mai mult faţă de cei de acum 100 de ani. Bineînţeles, acest lucru este adevărat şi în cazul clienţilor cafenelelor europene, dar cele două situaţii sunt departe de a fi identice. Transformările care au avut loc în înfăţişarea, comportamentul, îmbrăcămintea, atitudinea europeanului de-a lungul respectivei perioade sunt aproape exclusiv de sorginte europeană. Sunt transformări care, cu câteva excepţii, derivă din interiorul societăţii, şi chiar şi excepţiile recente provin din societatea nord-americană înrudită.

Însă în Orientul Mijlociu cele mai multe schimbări îşi au originea în exterior, în societăţile şi culturile profund străine de tradiţiile indigene ale orientalului. Bărbatul dintr-o cafenea, stând pe un scaun la o masă, citind un ziar, ilustrează schimbările care au transformat viaţa lui şi pe aceea a părinţilor săi – cum arată, ce face, cum se îmbracă, chiar ceea ce este, simbolizând prefacerile teribile şi devastatoare, provenite din Occident, care au afectat Orientul Mijlociu în vremurile moderne.

Prima schimbare, cea mai evidentă şi mai vizibilă, este cea a hainelor pe care le poartă. Este încă posibil ca el să poarte veşmintele tradiţionale, dar acest lucru devine tot mai rar în oraşe. Cel mai probabil, el se va îmbrăca în stil occidental, cu cămaşă şi pantaloni sau, în zilele noastre, cu tricou şi blugi. Hainele, bineînţeles, sunt foarte importante, nu doar ca un mod de a te apăra de frig şi umezeală şi de a păstra decenţa, ci şi ca o cale – mai ales în această parte a lumii – de a indica identitatea cuiva, ca o afirmare a originilor şi un semn de recunoaştere pentru cei îmbrăcaţi aidoma. Deja în secolul al VII-lea î.Hr., în cartea profetului Sofonie (I:8), se spune că „în ziua ospăţului” Domnul îi va pedepsi „pe toţi cei care se îmbracă în veşminte străine”. În scrierile iudaice şi în cele musulmane ulterioare, credincioşilor li se cere să nu se îmbrace precum necredincioşii, ci să-şi păstreze veşmintele lor distincte. „Nu vă îmbrăcaţi ca necredincioşii ca nu cumva să deveniţi ca ei” este o interdicţie uzuală. „Turbanul”, potrivit unei tradiţii atribuite Profetului, „este bariera dintre necredinţă şi Credinţă”. Potrivit altei tradiţii, „cel care vrea să semene oamenilor devine unul dintre ei”. Până foarte recent, iar în anumite zone chiar şi astăzi, fiecare grup etnic, fiecare credinţă religioasă, fiecare trib, fiecare regiune, uneori chiar fiecare profesie au propriul cod vestimentar distinct.

Este foarte probabil ca bărbatul din cafenea să poarte în continuare un soi de acoperământ pe cap, poate o şapcă sau mai probabil – cu excepţia Turciei – ceva mai tradiţional. Oricine a vizitat vreodată un cimitir din perioada otomană îşi va aminti că multe dintre pietrele de mormânt includ o reprezentare a tipului de acoperământ pentru cap purtat de răposat în timpul vieţii. Dacă a fost cadiu, este un turban de cadiu; dacă a fost ienicer, în vârful pietrei de mormânt este reprezentat turbanul special, aidoma unei manşete plisate, purtat de ieniceri. În funcţie de ceea ce a făcut în viaţă, turbanul corespunzător, simbol al statutului său profesional, apare pe piatra tombală. O asemenea distincţie, atât de importantă, încât l-a însoţit pe bărbat în mormânt, a avut, fără îndoială, o mare însemnătate de-a lungul vieţii sale. În limba turcă, până nu demult, sintagma şapka giymek, „a-ţi pune pălărie”, avea cam aceeaşi semnificaţie ca vechea sintagmă englezească to turn one’s coat. Însemna a deveni un renegat, un apostat, a trece în tabăra cealaltă. În zilele noastre, evident, pentru cei mai mulţi dintre turcii care poartă ceva pe cap – o pălărie, o şapcă sau, în cazul celor pioşi, o beretă – expresia, pierzându-şi semnificaţia, nu mai înseamnă nimic. În orice caz, acoperămintele pentru cap în stil occidental sunt încă rare în regiunile arabe şi chiar şi mai rare în Iran. Într-un anumit sens, putem ilustra stadiile modernizării Orientului Mijlociu prin occidentalizarea veşmintelor şi, în special, a acoperămintelor pentru cap.

Schimbările din îmbrăcăminte au început, aşa cum s-a întâmplat cu multe aspecte ale modernizării, în armată. Pentru reformatori, uniformele militare occidentale exercitau o anumită atracţie. Pe măsură ce oştile musulmane au fost înfrânte în repetate rânduri pe câmpul de luptă de armatele necredincioşilor, conducătorii musulmani au adoptat cu anumite reţineri nu numai armamentul, ci şi organizarea şi echipamentul adversarilor lor, inclusiv uniformele în stil vestic. Când s-au organizat primele trupe otomane reformate, la sfârşitul secolului al XVIII-lea, a fost necesar să adopte instrucţia şi armele vestice; nu însă şi uniformele apusene. Aceasta a fost o opţiune socială, nu militară, urmată practic de toate armatele moderne din lumea islamică, inclusiv din Libia sau Republica Islamică Iran. Ele trebuie să utilizeze armele şi tacticile occidentale pentru că sunt cele mai eficiente; nu trebuie să poarte tunici cambrate şi caschete, dar o fac. Această transformare vestimentară este o dovadă permanentă a autorităţii şi atractivităţii culturii apusene, chiar în rândul acelora care o resping în mod explicit şi vehement.

Chiar şi la uniformele militare, acoperământul pentru cap a fost schimbat ultimul şi chiar şi astăzi în multe ţări arabe bărbatul din cafenea va purta un acoperământ tradiţional al capului – probabil o kefiya, ale cărei formă şi culoare pot indica şi afilierea sa tribală sau regională. Importanţa simbolică a capului şi a acoperământului său este evidentă. Pentru musulmani era un argument suplimentar faptul că majoritatea tipurilor europene de acoperăminte pentru cap cu cozoroc sau boruri îi împiedicau să se roage conform cultului musulman. Bărbaţii musulmani, aidoma evreilor şi spre deosebire de creştini, se roagă cu capetele acoperite, nu descoperite, ca un semn de respect. În prosternarea presupusă de ritualurile de rugăciune musulmane, în cadrul cărora fruntea credinciosului atinge pământul, borul sau cozorocul incomodează. Vreme îndelungată, chiar şi atunci când armatele musulmane din Orientul Mijlociu purtau uniforme similare cu cele vestice, nu au purtat şi acoperământ pentru cap de tip apusean, păstrându-le pe cele tradiţionale. Sultanul Mahmud al II-lea (1808-1839), unul dintre primii reformatori importanţi din secolul al XIX-lea, a introdus un nou tip de acoperământ pentru cap, fesul, cunoscut în arabă şi ca tarbush. La început respins şi detestat ca o inovaţie a necredincioşilor, a fost în cele din urmă acceptat şi chiar a devenit un simbol musulman. Interzicerea sa în 1925, de către primul preşedinte al Republicii Turcia, Kemal Atatürk, a întâmpinat o rezistenţă la fel de înverşunată ca şi introducerea sa, exact din aceleaşi motive. Atatürk, maestrul simbolismului social, nu-şi manifesta un capriciu de despot atunci când a decretat că fesul şi toate celelalte forme tradiţionale de acoperământ al capului pentru bărbaţi trebuie abandonate, adoptându-se în schimb pălării şi chipie europene. Aceasta a fost o decizie socială majoră, iar el şi cei din jurul său ştiau foarte bine ce făcea. Tot aşa cum, bineînţeles, ştiau şi cei care li se opuneau.

Nu era prima oară când o asemenea schimbare avea loc. În secolul al XIII-lea, când marea cucerire mongolă a subjugat teritoriile musulmane din Orientul Mijlociu, pentru prima dată după Mahomed, unui cuceritor nemusulman, musulmanii înşişi au început să adopte practici mongole, cel puţin în domeniul militar. Marii emiri musulmani, chiar şi în Egipt, care nu a fost niciodată cucerit de mongoli, au început să poarte veşminte în stil mongol, să folosească harnaşamente mongole şi să-şi lase părul să crească lung, după modelul mongol, în loc să-l taie scurt, după obiceiul musulman. Armatele musulmane au folosit veşmintele, echipamentele şi harnaşamentele mongole din acelaşi motiv pentru care poartă astăzi tunici cambrate şi caschete; era uniforma victoriei, reprezentând înfăţişarea şi stilul celei mai mari forţe militare a lumii la acea dată. Au adoptat tunsorile şi echipamentele mongole, după cum se ştie, până în 1315, când, ca urmare a convertirii şi asimilării conducătorilor mongoli din Orientul Mijlociu, sultanul Egiptului le-a ordonat ofiţerilor săi să-şi tundă pletele, să renunţe la moda şi harnaşamentele mongole şi să revină la îmbrăcămintea şi podoabele musulmane tradiţionale. Nu s-a mai produs până acum o asemenea revenire în armatele Islamului modern.

După armată a venit rândul palatului. Sultanul însuşi a apărut într-un soi de veşmânt apusean, modificat pentru a arăta cumva diferit de cel al occidentalilor, dar nu prea deosebit. Există două portrete încântătoare ale sultanului Mahmud al II-lea în Palatul Topkapı, din Istanbul, înainte şi după reforma vestimentară militară. Cele două portrete, aparţinând evident aceluiaşi artist, îl prezintă pe sultan pe acelaşi cal, cabrat în acelaşi unghi. Dar într-unul dintre ele poartă costumul tradiţional otoman, iar în celălalt tunică cu fireturi şi pantaloni. Podoabele calului suferiseră o schimbare similară. Atatürk, ca de obicei, a mers la esenţa lucrurilor. „Dorim să purtăm haine civilizate”, a spus el. Dar ce înseamnă asta? Şi de ce hainele unor civilizaţii mult mai vechi trebuie considerate necivilizate? Pentru el, civilizaţie însemna civilizaţia modernă, adică cea apuseană.

După sultan, curtea a început şi ea să adopte moda vestimentară occidentală. Acesta a fost primul loc unde conducătorii le puteau impune civililor cu ce să se îmbrace. Dregătorii de la curtea otomană au început să poarte redingote şi pantaloni. Pornind de la curte, moda cea nouă s-a răspândit la oficialităţi în general, iar până la sfârşitul secolului al XIX-lea funcţionarii din toate regiunile otomane purtau gherocuri şi pantaloni cu croieli diverse, simbolizând o transformare semnificativă a valorilor sociale. De la funcţionărime, o componentă importantă a societăţii, noua modă vestimentară s-a răspândit treptat la restul populaţiei, ajungând în cele din urmă la oamenii obişnuiţi, cel puţin în mediul urban. Iranul s-a aliniat mai târziu, iar atât în lumea otomană, cât şi în cea iraniană occidentalizarea vestimentară a clasei muncitoare şi a populaţiei rurale a durat mult mai mult şi este incompletă. După revoluţia islamică din 1979, chiar şi reprezentanţii Republicii Islamice Iran încă purtau sacouri şi pantaloni apuseni; doar lipsa cravatei simboliza refuzul lor de a se supune convenţiilor şi constrângerilor occidentale.

A existat o rezistenţă mai mare la occidentalizarea sau modernizarea vestimentară a jumătăţii feminine a populaţiei. Aceasta s-a realizat mult mai târziu şi nu a fost niciodată atât de extinsă, nici chiar în zilele noastre, precum în cazul bărbaţilor. Regulile musulmane privitoare la decenţa feminină au făcut din acest aspect o chestiune sensibilă, un subiect controversat recurent. Chiar şi Atatürk, deşi a interzis fesul şi alte accesorii orientale de pus pe cap pentru bărbaţi, nu a interzis niciodată vălul. Au existat câteva reglementări locale ici şi colo în Republica Turcia la nivel municipal şi doar în foarte puţine locuri. Abolirea vălului s-a realizat printr-un soi de presiune şi osmoză socială, fără sistemul de aplicare a legii care a implementat abolirea acoperămintelor tradiţionale pentru cap la bărbaţi. Sub acest aspect, ca şi sub altele, modificările vestimentare reflectă realităţile feminine distincte. Sunt extrem de puţine femei în cafenele şi ceainării, iar în cazul în care vezi vreuna, probabil este complet acoperită, în stil tradiţional. Totuşi, doamne elegante, îmbrăcate în pas cu moda, adică în stil apusean, pot fi văzute în anumite ţări în hotelurile şi restaurantele mai scumpe frecventate de categoriile sociale mai înstărite.

Schimbarea vestimentară indică şi o prefacere mai profundă chiar şi în statele radicale, antioccidentale. Aşa cum individul încă poartă, cel puţin parţial, veşminte occidentale, şi statul poartă haină şi pălărie occidentale sub forma unei constituţii scrise, a unei adunări legislative şi a anumitor sisteme electorale. Toate acestea au fost menţinute în Republica Islamică Iran, deşi, bineînţeles, nu a existat niciun precedent în acest sens în trecutul iranian antic sau islamic.

Clientul din cafenea stă pe un scaun la o masă, iar aceste două obiecte sunt şi ele inovaţii datorate influenţei apusene. Au existat mese şi scaune în Orientul Mijlociu în Antichitate şi în perioada romană, dar au dispărut după cucerirea arabă. Arabii veneau dintr-un ţinut unde copacii erau puţini, iar lemnul rar şi preţios. Aveau multă lână şi piele, pe care le-au folosit pentru a-şi decora casele şi locurile publice, ca şi pentru confecţionarea veşmintelor. Se întindeau sau şedeau pe perne şi perniţe de diverse soiuri, pe divane şi sofale – ambii termeni provin din Orientul Mijlociu – acoperite cu tapiserii şi cuverturi, şi serveau mâncarea şi băutura din tăvi metalice decorate cu gust. Miniaturile otomane de la începutul secolului al XVIII-lea arată oaspeţi europeni la diverse ceremonii de la curtea otomană. Se disting clar prin pantalonii şi hainele lor cambrate, prin pălăriile lor şi de asemenea prin faptul că doar ei stau pe scaune. Otomanii erau gazde amabile şi le ofereau scaune oaspeţilor lor europeni, dar ei nu le utilizau.

Bărbatul din cafenea probabil fumează o ţigară – un împrumut din Occident, mai exact de sorginte americană. Din câte ştim, tutunul a fost introdus iniţial în Orientul Mijlociu de comercianţi englezi la începutul secolului al XVII-lea şi a devenit rapid foarte popular. Cafeaua ajunsese aici puţin mai devreme, în secolul al XVI-lea. Originară din Etiopia, a fost introdusă mai întâi în sudul Arabiei, iar de acolo a ajuns în Egipt, Siria şi Turcia. Potrivit cronicilor turceşti, a fost adusă la Istanbul în timpul domniei sultanului Soliman Magnificul (1520-1566) de doi sirieni, unul din Alep, celălalt din Damasc, care au deschis primele cafenele în capitala turcă. Noua băutură s-a bucurat de un succes enorm, iar despre proprietarul de cafenea din Alep se spune că s-a întors în oraşul său natal după doar trei ani cu un profit de 5.000 de galbeni. Dezvoltarea unei societăţi de cafenea a îngrijorat atât autorităţile politice, care se temeau de comploturi, cât şi autorităţile religioase, preocupate de nepotrivirea unor astfel de stimulente cu legea islamică. În 1633 sultanul Murad al IV-lea a interzis atât cafeaua, cât şi tutunul, ordonând executarea unui număr de fumători şi băutori de cafea. În cele din urmă, după controverse îndelungate între susţinători şi adversari, tutunul a fost declarat legal printr-o fatwa emisă de muftiul-şef Mehmed Bahai Efendi, un fumător înrăit, care în 1634 fusese demis din postul său şi trimis în exil din cauza fumatului. Contemporanul său, autorul otoman cunoscut sub numele Katib Çelebi, spune că decizia sa în favoarea legalizării tutunului s-a datorat nu atât propriei dependenţe, cât credinţei în principiul juridic conform căruia tot ceea ce nu este interzis este permis şi unei preocupări pentru „ceea ce se potrivea cel mai bine condiţiei oamenilor”¹.

Foarte probabil, bărbatul din cafenea citeşte un ziar sau poate face parte dintr-un grup căruia i se citeşte ziarul. Aceasta trebuie să fi fost una dintre cele mai explozive şi mai profunde transformări, atât pentru individ, cât şi pentru societate. În cea mai mare parte a regiunii, ziarul va fi tipărit în arabă, limba dominantă în Orientul Mijlociu. În „Semiluna fertilă”, în Egipt şi în nordul Africii, limbile vorbite în Antichitate au dispărut, supravieţuind doar în rare cazuri în ritualuri religioase şi la mici minorităţi. Singura excepţie este ebraica, aceasta fiind menţinută ca limbă religioasă şi literară datorită evreilor şi renăscând ca limbă politică şi de uz curent în statul modern Israel. În Persia, limba veche nu a fost înlocuită cu araba, dar a fost transformată. După apariţia islamului, s-a preluat scrierea arabă, alături de numeroase împrumuturi din vocabularul arab. Ce s-a întâmplat cu persana s-a întâmplat şi cu turca, dar în Turcia preşedintele reformator Kemal Atatürk a declanşat o transformare culturală majoră, interzicând alfabetul arab folosit până atunci de limba turcă şi înlocuindu-l cu alfabetul latin. Exemplul turcesc este urmat în unele din fostele republici ale Uniunii Sovietice, unde se vorbesc limbi turcice.

Arta scrierii a fost practicată în Orientul Mijlociu din Antichitatea timpurie. Alfabetul a fost o invenţie a Orientului Mijlociu, un progres enorm faţă de diversele sisteme de semne şi imagini care l-au precedat şi care încă persistă în anumite părţi ale lumii. Alfabetele latin, grec, ebraic şi arab derivă toate din primul alfabet conceput de neguţătorii de pe coasta levantină. În vreme ce alfabetul a simplificat enorm redactarea şi descifrarea textelor scrise, introducerea hârtiei din China în secolul al VIII-lea d.Hr. a ajutat în mare măsură la producerea şi răspândirea lor. Însă o altă descoperire din Extremul Orient, tiparul, pare să fi evitat, dintr-un motiv sau altul, Orientul Mijlociu în drumul său spre Vest. Tiparul nu a fost complet necunoscut, existând unele indicii privind o formă de gravură în Evul Mediu. A existat chiar şi o tentativă a stăpânilor mongoli din Persia de a tipări bancnote la sfârşitul secolului al XIII-lea, dar, pentru că îşi plăteau angajaţii cu bani de hârtie, însă insistau să primească impozitele în aur, încrederea în noua monedă a scăzut. Experimentul a eşuat şi nu s-a mai repetat. Când tiparul a ajuns în cele din urmă în Orientul Mijlociu, nu a venit din China, ci din Vest, introducerea sa aici fiind cunoscută şi semnalată în Turcia, fapt remarcabil. Cronicarii otomani, care în mod normal nu aveau prea multe de spus despre ceea ce se întâmpla în teritoriile necredincioşilor, au semnalat inventarea tiparului şi chiar au dedicat câteva rânduri lui Gutenberg şi primei sale tiparniţe. Tiparul pare să fi fost introdus în Orientul Mijlociu de refugiaţii evrei din Spania după expulzarea lor din 1492. Alături de alte obiecte, deprinderi şi idei apusene, ei au adus cărţi şi cunoştinţe privind modul de a le produce. Exemplul evreilor a fost urmat şi de celelalte comunităţi nemusulmane. Aceste activităţi, deşi nu au avut un impact direct asupra culturii majoritare, au fost totuşi deschizătoare de drum. Cărţi folosind scrierea arabă, tipărite în Europa, au fost importate şi achiziţionate de musulmani, aşa cum apare în inventarele proprietăţilor persoanelor decedate, în arhivele otomane. Iar atunci când, în cele din urmă, la începutul secolului al XVIII-lea, a fost instalată prima tiparniţă otomană la Istanbul, tipografii evrei şi creştini au fost cei care au furnizat mâna de lucru calificată necesară.

Ziarele au apărut mult mai târziu, deşi există semne timpurii ale faptului că intelectualii musulmani au conştientizat posibilităţile – şi pericolele – periodicelor. Încă din 1690, un anume Muhammad ibn Abd al-Wahhab, cunoscut ca al-Wazir al-Ghassani, ambasador marocan în Spania, scrie într-un raport al său despre „presele de scris care tipăresc rapoarte, presupuse a cuprinde ştiri, dar pline de minciuni senzaţionale”². În secolul al XVIII-lea există indicii că otomanii aveau informaţii despre presa europeană. Ocazional se exprimă chiar interesul faţă de ceea ce se spune despre ei în gazete, dar acest interes era limitat şi a avut un efect redus. Introducerea presei în Orientul Mijlociu a fost o consecinţă directă şi imediată a Revoluţiei Franceze, când francezii au înfiinţat, se pare, primul ziar tipărit vreodată în acea parte a lumii, Gazette Française de Constantinople, publicat de Ambasada Franţei în 1795. Era destinat în principal cetăţenilor francezi, dar era citit – probabil – şi de alte persoane. A fost urmat, după ce Revoluţia Franceză a ajuns în Egipt în persoana generalului Bonaparte, de ziarele şi gazetele oficiale franceze tipărite la Cairo. Există informaţii cu privire la un plan al francezilor de a tipări un ziar arab la Cairo, dar încă nu s-a găsit niciun exemplar şi probabil că acest proiect nu fost pus în practică.

În societăţile musulmane tradiţionale, există câteva căi prin care conducătorul poate anunţa populaţia de schimbările importante. Două dintre ele, enumerate de regulă printre prerogativele suveranităţii, sunt inscripţionarea monedelor şi predica de vineri din moschei. Amândouă conţin numele conducătorului şi al suzeranului său, în cazul în care există. Înlăturarea sau adăugarea unui nume în cadrul rugăciunii obigatorii putea indica o schimbare de conducător, prin succesiune sau revoltă, sau un transfer de suzeranitate. Restul rugăciunii de vineri putea servi la anunţarea noilor măsuri şi politici. Abrogarea unor taxe – deşi nu şi impunerea lor – era de asemenea anunţată prin inscripţii în locurile publice. Proslăvirea conducătorului era sarcina poeţilor de curte, ale căror cântece, uşor de memorat şi larg răspândite, au fost un soi de relaţii publice. Documentele scrise, emise de cronicarii oficiali, erau şi ele distribuite pentru a anunţa evenimentele importante. Spre exemplu, aşa erau acele fetihname, „cărţile de cucerire”, scrisorile sultanului prin care se anunţau victoriile armate. Conducătorii musulmani erau de mult timp familiarizaţi cu utilizarea cuvântului scris şi vorbit ca instrument al guvernării şi ştiau cum să se folosească această nouă invenţie importată – ziarul.

Crearea presei locale în Orientul Mijlociu a fost opera a doi mari conducători reformatori, contemporani şi rivali, Muhammad Ali-paşa din Egipt şi sultanul Mahmud al II-lea al Turciei. În această privinţă, ca şi în multe alte chestiuni, Muhammad Ali-paşa a avut întâietatea, iar sultanul Mahmud l-a urmat, acţionând potrivit principiului că, orice poate face un paşă, un sultan poate face mai bine. Liderul egiptean a început cu o gazetă oficială, la început în franceză, apoi în arabă; sultanul turc a început cu un ziar în franceză şi turcă. Vreme îndelungată, singurele ziare publicate în Orientul Mijlociu au fost gazetele guvernamentale oficiale, al căror scop era bine exprimat într-un editorial turcesc din epocă; „Ţelul unui ziar este să facă cunoscute supuşilor intenţiile şi poruncile stăpânirii”³. Această percepţie asupra naturii şi funcţiilor presei încă nu a dispărut complet din regiune.

Istoria presei scrise din Orientul Mijlociu nu este uşor de alcătuit. Multe gazete erau efemere, dispărând după doar câteva numere. Nu există colecţii complete, ci doar fragmentare, în diverse locuri. Se ştie cu certitudine că prima gazetă neoficială a fost editată la Istanbul, în limba turcă, în 1840 şi era intitulată Jeride-i Havadis, Jurnalul evenimentelor. Proprietarul şi editorul era un englez pe nume William Churchill, care a izbutit să obţină un firman de autorizare a întreprinderii. Gazeta a fost publicată la intervale neregulate şi ocazionale, dar a supravieţuit.

Punctul de cotitură decisiv, nu numai în istoria acestui ziar, ci şi în cea a întregii prese scrise din Orientul Mijlociu, a venit odată cu Războiul Crimeii, când în regiune a fost adus pentru prima dată telegraful, oferind un mijloc de comunicare fără precedent. Războiul Crimeii a adus aici mulţi corespondenţi de război britanici şi francezi, iar Churchill a ajuns la o înţelegere cu unul dintre ei în Crimeea, pentru a-i furniza copii după telegramele transmise ziarului său din Londra. Jeride-i Havadis al lui Churchill – fapt complet nou – apărea acum de cinci ori pe săptămână, iar astfel la început turcii, apoi şi restul Orientului Mijlociu au devenit dependenţi de ceva mult mai obsedant şi s-ar putea spune mult mai pernicios decât cafeaua şi ţigara, adică de un flux zilnic de ştiri. Ceva mai târziu, un ziar de colecţie despre Războiul Crimeii a fost tipărit în arabă pentru acele părţi ale Imperiului Otoman unde araba, nu turca era limba dominantă. Ziarul arab şi-a încetat apariţia la sfârşitul războiului; gazeta turcă a continuat să apară şi a fost urmată de multe altele.

În 1860 guvernul otoman a susţinut financiar un cotidian la Istanbul – nu doar o portavoce pentru decretele oficiale şi altele asemenea, ci o gazetă propriu-zisă cuprinzând ştiri din interiorul şi din afara imperiului, editoriale şi articole. Aproape în acelaşi timp călugării iezuiţi de la Beirut au produs ceea ce a fost aproape cu certitudine primul cotidian de pe meleagurile arabe. Când musulmanii se plâng de cele două mari pericole, imperialiştii şi misionarii, au dreptate cel puţin într-un sens: imperialiştii şi misionarii le-au creat cotidianul. Iar odată cu dezvoltarea presei, editorii, jurnaliştii şi cititorii s-au confruntat cu două probleme majore: propaganda şi cenzura.

La sfârşitul secolului al XIX-lea şi începutul secolului XX, s-a produs o foarte rapidă şi extinsă dezvoltare a presei – cotidiană, săptămânală şi lunară – în special în Egipt, unde ocupaţia britanică a creat condiţii favorabile. Publicaţiile egiptene au circulat pe scară largă în celelalte ţări vorbitoare de arabă, toate acestea, la momentul potrivit, dezvoltându-şi propriile ziare şi reviste. Efectele acestei evoluţii a presei au fost colosale. Furnizarea unor ştiri regulate, atât din ţară, cât şi din străinătate, i-a oferit omului obişnuit care ştia să citească sau putea să asculte pe altcineva citind posibilitatea de a cunoaşte lumea în care trăia, oraşul, statul, ţara, continentul, lucru aproape irealizabil în alte vremuri. Presa a presupus un nou tip de socializare şi politizare. Războiul Crimeii a adus şi alte lucruri în afară de presă, dar şi acestea au fost reflectate în presă – înfiinţarea municipalităţilor în stil occidental şi introducerea modelului apusean de finanţe publice şi în special a împrumuturilor publice.

O altă transformare de importanţă fundamentală a cunoscut-o limbajul. În limbile turcă şi arabă, ulterior şi în persană, s-a produs o evoluţie rapidă de la stilul greoi al primelor gazete, care suna precum cronicile de curte sau decretele oficiale, la un stil jurnalistic mai vioi, ce s-a format după decenii şi continuă să existe şi astăzi. Gazetarii din Orientul Mijlociu au trebuit să conceapă un nou vehicul de comunicare, pentru a discuta problemele lumii moderne. Ziarele din secolul al XIX-lea prezentau şi discutau chestiuni precum insurecţia poloneză împotriva Rusiei, războiul civil american, discursurile reginei Victoria la deschiderea lucrării Parlamentului de la Londra şi alte asemenea subiecte de neînţeles. Necesitatea de a prezenta şi a explica aceste probleme a fost în mare măsură responsabilă pentru crearea unui limbaj politic şi jurnalistic modern în Orientul Mijlociu.

O altă evoluţie, poate chiar şi mai extraordinară decât limbajul gazetăresc, a fost cea a gazetarului însuşi, o figură cu totul nouă în societatea Orientului Mijlociu, datorită unei profesiuni fără precedent, dar care a dobândit o importanţă enormă.

În zilele noastre ziarele nu sunt singurul mediu de informare în masă prezent la cafenea. Există cu certitudine un radio, poate chiar şi un televizor. Radiodifuziunea în Orientul Mijlociu a fost inaugurată în Turcia în 1925, la doar trei ani după cea de la Londra. În orice caz, în cele mai multe dintre ţările unde mijloacele de comunicare au fost controlate de conducătorii străini, introducerea emisiunilor radiofonice a fost întârziată o perioadă. În Egipt emisia a început abia în 1934 şi nu s-a dezvoltat cu adevărat pe scară largă decât după revoluţia din 1952. Turcia a fost încă o dată pionieră în privinţa înfiinţării unei autorităţi independente a transmisiilor radio, în 1964, care nu era controlată în mod direct de guvern. În general, gradul de independenţă de care se bucură posturile de radio este determinat de natura regimului din fiecare ţară. Transmisiunile propagandistice directe din străinătate par să fi fost iniţiate de guvernul fascist italian, care a inaugurat în 1935 un serviciu regulat în limba arabă ce transmitea de la Bari. Acesta a fost începutul unui război al propagandei la care au participat iniţial Marea Britanie şi Germania, apoi şi Franţa, iar ulterior Statele Unite şi Uniunea Sovietică. Ţările din Orientul Mijlociu au început de asemenea să facă transmisiuni care puteau fi recepţionate dincolo de graniţe, spre informare, instruire şi, ocazional, în scopuri subversive. Introducerea televiziunii a fost, din cauza costurilor mai mari, oarecum mai dificilă, dar până la momentul actual posturile de televiziune sunt disponibile pe scară largă în întregul Orient Mijlociu.

Într-o regiune unde analfabetismul rămâne o problemă majoră, introducerea comunicării nemijlocite a cuvântului vorbit a avut un impact revoluţionar. Într-adevăr, revoluţia iraniană din 1979, în cadrul căreia proclamaţiile ayatolahului Khomeini erau distribuite pe casete, iar instrucţiunile sale transmise prin telefon, trebuie să fi fost prima revoluţie operaţionalizată electronic din istoria lumii. Acest fapt a dat oratoriei o dimensiune nouă, o cale de a transmite discursuri unor audienţe de neconceput în alte vremuri.

Conţinutul emisiunilor radio sau TV va fi în mare măsură determinat de forma de guvernare prevalentă în ţara respectivă şi de şeful de stat sau de guvern care o administrează. Probabil că portretul său este etalat pe peretele cafenelei. În foarte puţine ţări care au introdus cu succes şi rămân în continuare fidele unei democraţii în stil apusean, el – sau astăzi şi ea – poate fi un lider ales democratic, iar mass-media vor reflecta o paletă largă de opinii atât guvernamentale, cât şi ale opoziţiei. În cele mai multe ţări din regiune, conducătorul are la dispoziţie o formă de guvernare mai mult sau mai puţin autoritară. În unele prevalează o formă de autoritarism tradiţional şi moderat, în cadrul căreia sunt respectate preceptele clasice şi este permisă o anumită varietate de opinii divergente. În altele, dictatori militari sau civili au stabilit regimuri totalitare, iar mijloacele lor de comunicare în masă – presă scrisă, radio şi televiziune – exprimă o unanimitate totalitară.

Indiferent de forma de guvernare şi de tipul de autoritate exercitat de conducător, imaginea sa de pe perete, prin simpla sa prezenţă, marchează o inovaţie şi o îndepărtare radicală de tradiţie. Un ambasador turc din Franţa anului 1721 explică în raportul său că regele francez avea obiceiul de a dărui portretul său ambasadorilor străini. În orice caz, „deoarece imaginile nu sunt permise printre musulmani”, el a solicitat şi i-au fost acordate alte daruri⁴. Totuşi, portretistica nu era în niciun caz necunoscută. Sultanul Mahomed al II-lea Cuceritorul i-a permis artistului italian Bellini să îi facă portretul şi chiar a colecţionat picturi ale artiştilor europeni. Fiul şi succesorul său, mai pios decât el, a lichidat colecţia, dar sultanii ulteriori au fost mai puţin mofturoşi, iar Palatul Topkapı din Istanbul găzduieşte o bogată colecţie de portrete ale sultanilor şi ale altora. În timpurile moderne s-a dezvoltat un anumit tip de iconografie islamică, cu portrete, evident mitice, ale lui Ali ibn Husein în ţările şiite şi ale altora, într-o mai mică măsură, în ţările sunnite. Există câteva precedente de portretistică numismatică, de tipul uzual în Europa încă din Antichitatea greacă şi romană. O monedă a unui calif Abbasid, reprezentând ceea ce se presupune a fi efigia califului, este în mod intenţionat provocatoare – nu numai că îl portretizează pe conducător, ci îl şi prezintă bând dintr-o cupă. Există câteva monede din vremea Selgiucizilor din Anatolia, din formaţiuni statale minore, cu efigiile unor emiri, dar acest fenomen era cu totul local şi imita obiceiul local al conducătorilor bizantini.

Probabil nu mai există alte portrete pe perete, dar aproape sigur sunt texte caligrafice înrămate – un verset din Coran sau o spusă a Profetului. Vreme de paisprezece secole, islamul a fost predominant şi în cea mai mare parte a timpului a fost religia dominantă din regiune. Serviciul religios din moschee este simplu şi auster, reprezentat de câteva versete din Coran. Rugăciunea publică este un act comunitar disciplinat de supunere faţă de Creator, faţă de un Dumnezeu îndepărtat şi imaterial. Nu se acceptă niciun fel de elemente teatrale sau sacramente. Nu e loc de muzică liturgică sau poezie, cu atât mai puţin de pictură figurativă sau sculptură, pe care tradiţia musulmană le respinge ca idolatre. În locul acestora, artiştii musulmani folosesc desene abstracte şi geometrice şi îşi întemeiază schemele decorative pe o utilizare sistematică şi extensivă a inscripţiilor. Versete sau chiar capitole întregi din Coran sunt folosite pentru a decora pereţii şi tavanele moscheii, ca şi ale caselor şi clădirilor publice.

Probabil că în domeniul artelor se pot identifica primele semne ale influenţei metodelor şi valorilor culturale apusene. Chiar şi în Iran, mult mai îndepărtat de Vest şi mai puţin deschis la acesta, influenţa vestică poate fi observată în pictură încă din secolul al XVI-lea – prin folosirea umbrei şi a perspectivei şi prin transformarea modului în care sunt pictate figurile umane. Ca sfidare a iconoclasmului islamic, existaseră de multă vreme figuri umane atât în arta persană, cât şi în cea otomană, dar ele devin acum mai individuale, mai personale, mai puţin schematizate. Exista chiar o anumită portretistică, deşi prezentarea publică a chipului conducătorului, pe monede, pe mărci poştale sau pe ziduri, este de dată recentă, iar în ţările mai conservatoare încă este considerată o blasfemie vecină cu idolatria.

Teatrul ca formă artistică a avut un impact limitat în ţările Orientului Mijlociu, dar cinematografia a avut un succes teribil. Există dovezi că filmele mute au fost importate din Italia în Egipt încă din 1897. În timpul Primului Război Mondial, spectacolele cinematografice prezentate trupelor Aliaţilor le-au oferit multor locuitori din Orientul Mijlociu ocazia de a se familiariza cu această nouă artă. Se produceau deja filme locale în Egipt în 1917, iar primele lungmetraje au fost produse şi prezentate în 1927. De atunci, cinematografia s-a transformat într-o industrie importantă, în principal în Egipt, dar şi în multe alte ţări din regiune. Industria egipteană a filmului este actualmente a treia din lume, după SUA şi India.

Alte inovaţii de provenienţă vestică sunt deja atât de vechi şi de adânc înrădăcinate, încât originea lor străină nu mai este amintită. Dacă bărbatul din cafenea aparţine claselor educate şi şi-a distrus vederea citind, el poate purta ochelari, o invenţie europeană atestată în Orientul Mijlociu încă din secolul al XV-lea. Cafeneaua poate avea un ceas de perete, clientul poate purta un ceas de mână, amândouă fiind invenţii europene şi probabil chiar şi astăzi de producţie străină – europeană sau extrem-orientală. Măsurarea precisă a trecerii timpului marchează o schimbare majoră a obiceiurilor sociale – o transformare încă în desfăşurare.

Dacă băutorul de cafea este cu prietenii săi, îşi vor petrece timpul într-un mod pentru care ceasul nu este necesar – jucând jocuri pe tablă, care au o lungă istorie în regiune. Cele mai populare sunt o variantă a jocului de table şi, printre cei cu o educaţie superioară, şahul. Amândouă au ajuns în Occident din Orientul Mijlociu, iar şahul probabil îşi are originile în India. Amândouă sunt deja atestate în Persia preislamică. În marea dezbatere dintre teologii musulmani medievali despre chestiunea predestinării sau a liberului-arbitru, aceste două jocuri au servit uneori ca simboluri şi prototipuri. Este viaţa un joc de şah, unde jucătorul are de optat la fiecare mutare, unde iscusinţa şi precauţia pot să-i aducă succesul? Sau e mai curând un joc de table, unde un minimum de pricepere poate să grăbească sau să întârzie rezultatul, dar unde finalul este determinat de aruncarea repetată a zarurilor, ceva pe care unii l-ar numi şansă, iar alţii decizie predestinată a lui Dumnezeu? Cele două jocuri sunt metafore captivante ale uneia dintre dezbaterile majore ale teologiei musulmane, în care predestinarea – mai degrabă jocul de table decât şahul – a fost victorioasă.

În pauzele dintre ştiri şi discursuri auzi muzică. În cele mai multe cafenele clienţii ascultă fie muzică tradiţională, fie muzică populară din Orientul Mijlociu, şi muzică pop occidentală orientalizată. Este puţin probabil să mai auzi şi un alt tip de muzică cultă apuseană. Chiar şi printre cele mai occidentalizate persoane, din punct de vedere social şi cultural, consideraţia pentru muzica cultă apuseană este încă foarte limitată – în contrast marcant cu Japonia sau chiar cu China, alte societăţi neoccidentalizate unde muzica cultă în stil apusean este preţuită, cântată şi chiar compusă pe scară largă. În rândul populaţiilor occidentalizate, precum creştinii libanezi sau evreii israelieni, există un public pentru muzica cultă apuseană. Şi în Turcia occidentalizarea a afectat lumea muzicală, existând astăzi orchestre, opere şi compozitori turci. Muzica, cel puţin cea instrumentală, este, aidoma artei, independentă de limbaj şi ar putea, de aceea, să pară mai accesibilă celor din alte culturi. Dar nu aceasta este şi situaţia în cea mai mare parte a Orientului Mijlociu, parţial probabil din cauza importanţei pe care o are cântecul vocal, iar publicul muzicii culte apusene este relativ modest. Acest fapt este în contrast izbitor cu celelalte arte – pictura şi arhitectura, unde transformarea a început şi a fost definitivată încă din stadiile incipiente ale impactului avut de Occident, şi literatura, unde formele tradiţionale de exprimare artistică au dispărut, practic, iar beletristica, teatrul şi chiar poezia se conformează modelelor generale ale lumii moderne. Aşa cum arta figurativă a fost prima şi cea mai răspândită, tot aşa muzica este ultima şi cea mai puţin eficace în cadrul proceselor artistice ale occidentalizării. Acest fapt este grăitor, de vreme ce, dintre artele unei civilizaţii, muzica este chiar ultima pe care un nou-venit din exterior poate să o înţeleagă, să o accepte şi să o interpreteze.

Pentru vizitatorul apusean, una dintre cele mai frapante caracteristici ale cafenelei din aproape orice zonă a Orientului Mijlociu este că aceasta nu e frecventată de femei, iar dacă vezi vreuna, probabil este străină. Mesele sunt ocupate de bărbaţi, singuri sau în grupuri, iar seara grupuri de tineri cutreieră pe străzi în căutare de distracţie. Emanciparea femeilor a rămas cu mult în urma schimbărilor din statutul bărbaţilor, iar în multe părţi ale regiunii cunoaşte astăzi o tendinţă inversă.

Se conturează imaginea unei regiuni cu o tradiţie şi o cultură străvechi şi adânc înrădăcinate. A fost un centru de la care ideile, mărfurile şi uneori armatele s-au răspândit în toate direcţiile. În alte vremuri, a fost ca un magnet care a atras mulţi străini, uneori ca discipoli şi pelerini, alteori ca prizonieri şi sclavi sau ca stăpâni şi cuceritori. A fost o răscruce şi o piaţă unde cunoştinţele şi produsele au fost aduse din teritorii străvechi şi îndepărtate, apoi trimise, uneori mult îmbunătăţite, să-şi continue călătoria.

În vremurile moderne, factori dominanţi în conştiinţa celor mai mulţi dintre locuitorii Orientului Mijlociu au fost impactul Europei, iar ulterior, mai general, al Occidentului, precum şi transformarea – unii ar spune dislocarea – provocată de acesta. Istoria modernă a regiunii este caracterizată de schimbări rapide şi forţate – de provocări din partea unei lumi străine şi de faze şi aspecte diferite ale reacţiei, respingerii şi răspunsului. Din unele puncte de vedere, transformarea a fost copleşitoare, probabil ireversibilă şi sunt mulţi care ar dori să ducă mai departe aceste schimbări. În alte privinţe, schimbările sunt limitate şi superficiale, iar în anumite părţi ale regiunii ele sunt astăzi inversate. Sunt mulţi, atât conservatori, cât şi radicali, cei care doresc să continue şi să extindă acest proces inversat, considerând impactul civilizaţiei apusene cel mai mare dezastru care a lovit vreodată regiunea, mai mare chiar decât devastatoarele invazii mongole din secolul al XIII-lea. La un anumit moment, cuvântul imperialism desemna impactul Occidentului, dar termenul devine tot mai neplauzibil, deoarece scurta perioadă de dominaţie europeană directă se estompează în timp, iar Statele Unite rămân distante şi neimplicate. O expresie mai adecvată care descrie perceperea impactului Apusului de către cei care i se opun îi aparţine lui Khomeini, când vorbea despre State Unite ca fiind „Marele Satana”. Satana nu este imperialist, ci ispiteşte. Nu cucereşte, seduce. Încă se duce o luptă între cei care urăsc sau se tem de puterea de seducţie, considerând-o pernicioasă, a modului de viaţă occidental şi cei care o consideră un pas înainte şi o nouă oportunitate în schimburile permanente şi fructuoase dintre culturi şi civilizaţii.

Efectele luptei din Orientul Mijlociu sunt departe de a fi clare. Cauzele, procesele şi temele care influenţează evoluţia confruntării pot fi probabil mai bine înţelese în contextul istoriei şi civilizaţiei Orientului Mijlociu.

Partea a II-a

ANTECEDENTE

Capitolul 1

Înainte de creştinism

La începutul erei creştine, regiunea numită astăzi Orientul Mijlociu era disputată, nici pentru prima, nici pentru ultima oară în miile de ani de istorie atestată documentar, de două mari puteri imperiale. Jumătatea apuseană a regiunii, reprezentată de teritoriile de pe coasta orientală a Mediteranei, de la Bosfor până la delta Nilului, devenise în întregime parte a Imperiului Roman. Vechile sale civilizaţii intraseră în declin, iar oraşele administrate de guvernatori romani sau de conducători-marionetă locali. Jumătatea de răsărit a regiunii aparţinea unui alt vast imperiu, pe care grecii, iar după ei romanii l-au numit Persia şi pe care locuitorii săi îl numeau Iran.

Harta politică a regiunii, atât ca formă, cât şi ca reprezentare a unor realităţi, era foarte diferită de cea din zilele noastre. Numele ţărilor nu erau la fel, după cum nu erau la fel nici entităţile teritoriale pe care le desemnau. Multe dintre populaţiile lor vorbeau limbi diferite şi practicau religii diferite de cele de astăzi. Chiar şi cele câteva excepţii sunt mai mult aparente decât reale, reprezentând evocarea conştientă a unei Antichităţi redescoperite. şi nu supravieţuirea neîntreruptă a unor tradiţii străvechi.

Harta Asiei de Sud-Vest şi a Africii de Nord-Est, în era dominaţiei şi rivalităţii persano-romane, era şi ea diferită de cea a vechilor imperii şi culturi din Orientul Mijlociu, dintre care multe fuseseră cucerite şi asimilate de vecinii mai puternici, înainte ca falanga macedoneană, legiunea romană sau catafractul persan să-şi impună dominaţia. Dintre culturile de odinioară care au supravieţuit până la începutul erei creştine, menţinându-şi ceva din identitatea şi limba lor, cea mai veche era cu certitudine aceea a Egiptului. Definit strict atât geografic, cât şi istoric, Egiptul era format din valea inferioară şi delta Nilului şi era mărginit de deşerturi la est şi la vest şi de mare la nord. Civilizaţia sa era deja veche de o mie de ani când au venit cuceritorii şi, în ciuda cuceririlor succesive de către perşi, greci şi romani, şi-a conservat o bună parte din calităţile sale distinctive.

Vechea limbă şi scrierea egiptene suferiseră, în cursul acestui mileniu, câteva modificări, dar prezentau o continuitate remarcabilă. Şi vechea scriere hieroglifică, şi aşa-numita scriere demotică, un stil de scriere mai cursiv care i-a succedat, au supravieţuit până în primele secole creştine, când au fost în cele din urmă înlocuite de coptă – ultima formă de scriere egipteană antică, transpusă într-un alfabet adaptat din cel grec, cu litere suplimentare derivate din scrierea demotică. Scrierea coptă apare pentru prima oară în secolul I î.Hr. şi se stabilizează în secolul I d.Hr. După convertirea egiptenilor la creştinism, a devenit limba cultă în Egiptul creştin sub stăpânire romană şi apoi bizantină. După cucerirea arabă islamică şi arabizarea şi islamizarea ulterioare ale Egiptului, chiar şi egiptenii care au rămas creştini au adoptat limba arabă. Ei sunt încă numiţi copţi, dar limba coptă s-a pierdut treptat şi supravieţuieşte în zilele noastre doar în cadrul liturghiei Bisericii Copte. Egiptul dobândise o nouă identitate.

Ţara a avut multe nume. Cel folosit de greci, romani şi lumea modernă, deşi nu şi de egipteni, este Egipt, o adaptare greacă după originalul egiptean vechi. A doua silabă provine probabil din aceeaşi rădăcină ca şi numele „copt”. Numele arab este Misr, adus de cuceritorii arabi şi încă utilizat în zilele noastre. Este legat de numele semitice ale Egiptului folosite în Biblia ebraică şi în alte texte antice.

Cealaltă civilizaţie timpurie din Orientul Mijlociu, cea de pe văile Tigrului şi Eufratului, e posibil să fie chiar mai veche decât aceea din Egipt, dar nu prezintă nici unitatea, nici continuitatea statului şi societăţii egiptene. Sudul, centrul şi nordul au fost adeseori ocupate de populaţii diferite care vorbeau limbi diferite şi au fost cunoscute sub mai multe denumiri – Sumer şi Akkad, Assiria şi Babilon. În Biblia ebraică, regiunea este numită Aram Naharaim, „Aramul dintre cele două fluvii”. În lumea greco-romană a fost numită Mesopotamia, ceea ce are cam acelaşi înţeles. În primele secole creştine, centrul şi sudul s-au aflat în mâinile perşilor, care, într-adevăr, au avut capitala imperială la Ctesiphon, nu departe de localizarea actuală a Bagdadului. Chiar numele Bagdad este persan şi înseamnă „Dumnezeu a dat”. Era denumirea unui sat din locul unde, după câteva secole, arabii au stabilit o nouă capitală imperială. În accepţiunea arabă medievală Irak desemna o provincie reprezentată de jumătatea sudică a actualei ţări cu acelaşi nume, la sud de Tikrit, până la mare. De asemenea, a fost numită uneori Iraq Arabi, pentru a o distinge de Iraq Ajami, zona adiacentă din sud-vestul Iranului.

Mesopotamia de Nord a fost un teritoriu disputat, uneori controlat de Roma, uneori de Persia, alteori de dinastii locale. Uneori a fost chiar considerat parte din Siria, termen care desemna destul de ambiguu o zonă delimitată de munţii Taurus în nord, deşertul Sinai în sud, deşertul Arabiei la răsărit şi Marea Mediterană la apus. Numele Siria are origini incerte. Herodot îl explică drept o formă prescurtată a numelui Asiria. Savanţii moderni l-au legat de diverse toponime autohtone. Apare prima dată în limba greacă şi nu are antecedente identificabile, nici în formă, nici în utilizare, în textele preelenistice. Adânc înrădăcinat în uzul oficial roman şi bizantin, termenul grecesc practic a dispărut după cucerirea arabă din secolul al VII-lea. A mai fost utilizat ocazional în Europa, în special după revalorizarea învăţăturii clasice şi, împreună cu ea, a terminologiei greco-romane, care a urmat Renaşterii. În lumea arabă şi, mai general, în cea musulmană, regiunea numită anterior Siria era cunoscută drept Sham, nume dat şi principalului său oraş, Damasc. Denumirea de Siria – în arabă, Suryia – apare ocazional în scrierile geografice, dar a fost altfel necunoscut până spre finalul secolului al XIX-lea, când a reapărut sub influenţă europeană. A fost adoptat oficial ca nume de provincie – ca vilaietul Damasc – de administraţia otomană în 1865 şi a devenit pentru prima oară denumirea ţării odată cu stabilirea Mandatului francez după Primul Război Mondial. Dintre numele autohtone mai vechi ale ţării care au ajuns până la noi, cel mai larg utilizat a fost „Aram”, după numele poporului aramaic care se stabilise atât în Siria, cât şi în Mesopotamia. Aşa cum Mesopotamia a fost cunoscută ca „Aramul dintre cele două fluvii”, Siria sudică şi cea nordică au fost cunoscute drept „Aramul de Damasc” şi, respectiv, „Aramul de Ţoba” (adică Alep) (vezi, spre exemplu, II Regi 8:6 şi 10:8).

În orice caz, ţările care formau partea vestică a „Semilunei fertile” au luat numele diverselor regate şi al populaţiilor care le-au condus şi le-au locuit. Dintre acestea, cele mai familiare sau măcar cele mai prezente în documente au fost teritoriile sudice, cunoscute din primele cărţi ale Bibiliei ebraice şi din alte câteva scrieri antice drept Canaan. După cucerirea de către evreii, care s-au stabilit aici, zona locuită de ei a ajuns să fie descrisă ca „pământul fiilor lui Israel” (Iosua 11:22) sau pur şi simplu „ţara lui Israel” (I Regi 13:19). După destrămarea regatului lui David şi Solomon în secolul al X-lea î.Hr., partea sudică, având capitala la Ierusalim, a fost numită Iudeea, în timp ce nordul a fost denumit Israel sau, mai târziu, Samaria. Zonele de coastă din nord şi din sud erau cunoscute după numele populaţiilor care le locuiau, drept Fenicia şi ţinuturile filistenilor. Filistenii au dispărut în vremea cuceririlor babiloniene şi nu s-a mai auzit de ei niciodată. Fenicienii au rămas până în perioada romană şi cea creştină timpurie pe câmpia de coastă din nordul Israelului şi sudul Libanului de astăzi. După cucerirea persană din secolul al VI-lea î.Hr., zona recolonizată cu exilaţii întorşi acasă era cunoscută drept Iuda (potrivit textelor aramaice din Daniel 2:25, 5:13; Ezdra 5:1, 5:8). În terminologia romană, reflectată şi în Noul Testament, sudul, centrul şi nordul ţării sunt numite, Iudeea, Samaria şi, respectiv, Galileea. La acestea s-ar mai putea adăuga deşertul din sud, pe care romanii l-au numit Idumea, de la biblicul Edom, cunoscut astăzi drept Negev, şi Peraea, pământurile de la răsărit de fluviul Iordan.

Limbile dominante din Mesopotamia şi Siria erau semitice, însă subîmpărţite în câteva familii distincte. Cele mai vechi erau din familia limbilor akkadiene, de care aparţineau atât asiriana, cât şi babiloniana, în general utilizate în Mesopotamia. O alta era familia canaaneană, incluzând ebraica biblică, feniciana, cu dialectul său nord-african, cartagineza, precum şi un număr de alte limbi înrudite, cunoscute din inscripţiile din nordul şi din sudul Siriei. Până la începutul erei creştine, cele mai multe dintre aceste limbi practic dispăruseră şi fuseseră înlocuite de un alt grup de limbi înrudite aparţinând altei familii semite, numită aramaică. Dintre limbile canaaneene, feniciana era încă vorbită în porturile levantine şi în coloniile nord-africane; ebraica, deşi nu mai era limba populară a evreilor, a supravieţuit ca limbă a religiei, a literaturii, ca limbă cultă. Asiriana şi babiloniana par să fi dispărut complet. Aramaica a devenit un mijloc internaţional de comunicare în materie de comerţ şi diplomaţie şi a fost utilizată pe scară largă nu numai în „Semiluna fertilă”, ci şi în Persia, Egipt şi în sudul teritoriului actual al Turciei.

La începutul erei creştine, araba, din punct de vedere istoric ultima dintre limbile semite care au apărut în regiune, era vorbită în principal în părţile centrale şi nordice ale Peninsulei Arabiei. Culturile urbane mai avansate din sud-vest, de pe teritoriul actual al Yemenului, vorbeau o altă limbă semitică, numită araba de sud, strâns legată de etiopiană, dusă de coloniştii arabi din sud în Cornul Africii. În nord, există dovezi că vorbitorii de arabă au pătruns şi s-au stabilit în regiunile de graniţă siriene şi irakiene chiar înainte de marile cuceriri arabe din secolul al VII-lea, ceea ce a dus la triumful arabei în întreaga regiune. În „Semiluna fertilă” aramaica a fost înlocuită de arabă. Actualmente ea supravieţuieşte în ritualurile unor biserici orientale şi este încă vorbită în câteva sate izolate.

Ţara cunoscută astăzi drept Turcia nu s-a numit astfel – şi atunci doar în Europa – până în Evul Mediu, când populaţiile denumite turci au sosit dinspre răsărit. Cele mai uzuale nume folosite în primele secole creştine au fost Asia sau Asia Mică şi Anatolia. Ele desemnau iniţial ţărmurile estice ale Mării Egee şi treptat au fost extinse spre răsărit într-o manieră oarecum vagă şi variabilă. De obicei, la Turcia făceau referire denumirile diverselor provincii, oraşe şi regate care o alcătuiau. Greaca era limba dominantă şi principalul mijloc de comunicare.

Anatolia provine din cuvântul grec care înseamnă „răsărit”, ca şi Orient din latină şi Levant din italiană. Aceste nume reflectă perspectiva oamenilor pentru care teritoriile de la răsărit de Mediterana erau limitele lumii cunoscute. Doar odată cu trecerea timpului popoarele mediteraneene, conştientizând existenţa unei Asii mai îndepăratate şi mai vaste în răsărit, au redenumit-o pe cea familiară „Asia Mică”. În acelaşi fel, multe secole mai târziu, străvechiul şi imemorialul „Orient” a devenit „Apropiat” şi apoi „Mijlociu”, când un Orient mai îndepărtat s-a conturat la orizontul vestic. Dintre aceste teritorii răsăritene mai îndepărtate, cel mai important pentru Orientul Mijlociu a fost Iranul, cunoscut în Occident drept Persia.

Într-un sens strict, Persia sau Persis nu este numele unei ţări sau al unui popor, ci al unei provincii – provincia sud-vestică Pars sau Fars, de pe malul răsăritean al golfului cu acelaşi nume. Persanii nu au extins niciodată numele la întreaga ţară. L-au folosit însă pentru limba lor, de vreme ce dialectul regional din Pars a devenit limba politică şi culturală dominantă a ţării tot astfel cum toscana a devenit italiana, castiliana a devenit spaniola, iar dialectul din „Home Counties” a devenit engleza. Numele folosit întotdeauna de persani şi impus de ei restului lumii în 1935 a fost Iran. Acesta provenea din cuvântul persan vechi aryanam, o formă de genitiv plural cu sensul de „¼ţara½ arienilor”, datând din vremea primelor migraţii ale populaţiilor indo-ariene.

Harta religioasă a Orientului Mijlociu era şi mai complexă – şi mai ambiguă – decât harta etnică şi lingvistică. Unii dintre vechii zei dispăruseră şi fuseseră uitaţi, dar mulţi supravieţuiseră, deşi în forme ciudate şi modificate. Lunga serie de cuceriri şi migraţii ale populaţiilor din Orientul Mijlociu, urmate de impactul extrem de puternic al culturii elenistice şi al dominaţiei romane, au dat naştere unor forme noi şi sincretice de credinţă şi cult. Unele dintre aceste culte răsăritene şi-au găsit adepţi chiar printre romani – unii dintre ei chiar de la Roma. Isis din Egipt, Adonis din Siria, Cibele din Frigia în Asia Mică au câştigat adepţi printre noii stăpâni ai Orientului Mijlociu.

Într-un timp relativ scurt, o perioadă măsurată în secole, nu în milenii, toate aceste divinităţi şi culte antice fuseseră abandonate sau înlocuite de două noi religii monoteiste mondiale rivale care au apărut succesiv în regiune: creştinismul şi islamul. Apariţia şi triumful islamului în secolul al VII-lea au fost precedate şi, într-un anumit sens, favorizate de ascensiunea şi răspândirea creştinismului, care, la rândul său, era legat de predecesorii săi religioşi şi filosofici. Civilizaţia creştină şi cea islamică aveau rădăcini comune în conflictul şi interacţiunea din Orientul Mijlociu antic ale celor trei tradiţii universaliste – cea a evreilor, cea a persanilor şi cea a grecilor.

Concepţia monoteistă nu era complet nouă. Apare, spre exemplu, în imnurile lui Ehnaton, faraon în secolul al XIV-lea î.Hr. Dar astfel de idei erau sporadice şi izolate, iar impactul lor a fost temporar şi local. Primii care au făcut din monoteismul etic o parte esenţială a religiei lor au fost evreii, iar evoluţia credinţelor lor de la cultul tribal primitiv până la monoteismul etic universal se reflectă în cărţile succesive ale Bibliei ebraice. Aceleaşi cărţi reflectă şi conştientizarea crescândă de către evrei a faptului că această credinţă i-a izolat de vecinii lor politeişti sau idolatri. În vremurile moderne, cei care cred că sunt singurii care deţin adevărul sunt convinşi că descoperirea respectivului adevăr a fost realizarea lor. Pentru credincioşii din timpuri străvechi, o astfel de convingere ar fi fost inacceptabil de prezumţioasă. Confruntaţi cu faptul extraordinar că erau singurii care cunoşteau adevărul despre Dumnezeul unic, evreii din vechime, incapabili să conceapă că ei îşi aleseseră Dumnezeul, au adoptat credinţa mai smerită conform căreia Dumnezeu îi alesese pe ei. Această opţiune a presupus obligaţii şi mai mult decât privilegii şi a fost uneori o povară grea. „Numai pe voi v-am cunoscut dintre toate neamurile pământului; pentru aceasta vă voi pedepsi pe voi pentru toate fărădelegile voastre.” (Amos 3:2)

Totuşi, evreii nu au fost singurii care au recunoscut şi au adorat un Dumnezeu etic şi universal unic. Mult mai departe spre Răsărit, pe platoul înalt din Iran, două popoare înrudite, cunoscute în istorie ca mezii şi perşii, evoluaseră de la vechiul lor păgânism la o credinţă bazată pe o singură zeitate supremă, o forţă supremă a binelui, angajată într-o confruntare permanentă cu forţele răului. Apariţia acestei religii este asociată cu numele profetului Zoroastru, ale cărui învăţături sunt păstrate în vechile scrieri sacre zoroastriene, scrise într-o formă timpurie a limbii persane. Perioada în care a trăit şi a predicat profetul persan nu este cunoscută, iar estimările academice variază cu o mie de ani sau mai bine. În orice caz, pare clar faptul că secolele VI-V î.Hr. au fost perioada de apogeu a religiei zoroastriene. Vreme de secole aceste două popoare aflate în căutarea lui Dumnezeu au mers pe drumurile lor separate, aparent fără să se cunoască. Evenimentele cataclismice din secolul al VI-lea î.Hr. le-au adus în contact, cu urmări care se vor face simţite în întreaga lume de-a lungul veacurilor.

În 586 î.Hr., Nabucodonosor, regele Babilonului, într-o serie de războaie de cucerire, a ocupat Ierusalimul, a distrus regatul Iudeei şi Templul evreilor şi, conform obiceiului vremii, a trimis poporul cucerit în captivitate, în Babilonia. Câteva decenii mai târziu, babilonienii înşişi au fost înfrânţi de un alt cuceritor, Cirus, regele mezilor, fondatorul unui nou Imperiu Persan, care în timp s-a extins asupra teritoriilor siriene şi chiar şi mai departe. Se pare că ambele tabere, cuceritorii şi un grup mic dintre numeroasele popoare cucerite de pe întinsele lor teritorii unde se vorbeau multe limbi, au recunoscut o anumită afinitate esenţială în materie de perspectivă şi credinţă. Cirus a permis revenirea evreilor din captivitatea babiloniană pe pământurile lui Israel şi a poruncit să se reconstruiască Templul din Ierusalim pe cheltuiala sa. În Biblia ebraică, lui Cirus i se acordă un respect de care s-a bucurat niciun alt conducător neevreu şi foarte puţini lideri evrei. Ultimele capitole din cartea lui Isaia, scrise după captivitatea babiloniană, sunt dramatice: „«El ¼Cirus½ este păstorul Meu, el va împlini toate voile Mele.» Şi despre Ierusalim am zis: «Să fie rezidit şi templul să fie ridicat din temelii!»” (Isaia 44:28). Capitolul imediat următor merge chiar mai departe: „Aşa zice Domnul unsului Său Cirus, pe care îl ţine de mâna lui cea dreaptă, ca să doboare neamurile înaintea lui ¼…½” (Isaia 45:1).

Între primele cărţi ale Bibliei ebraice şi cele de mai târziu, cele scrise înainte de captivitatea babiloniană şi cele scrise după revenire, există diferenţe notabile de credinţă şi perspectivă, dintre care cel puţin unele ar putea fi atribuite influenţelor pe care le-a avut lumea gândirii religioase a Iranului. Dintre acestea sunt notabile ideea unei lupte cosmice între forţele binelui şi forţele răului, în cadrul căreia omenirea are un anumit rol: o evoluţie mai explicită a ideii judecăţii de apoi, cu recompense sau pedepse în rai sau iad, şi ideea unui salvator binecuvântat, născut din sămânţă sfântă, care va veni la sfârşitul timpului şi va asigura triumful final al binelui asupra răului. Importanţa unor astfel de idei în iudaismul târziu şi în creştinismul timpuriu avea să fie evidentă.

Conexiunea persano-evreiască a avut şi implicaţii politice. Cirus îi favorizase pe evrei, care la rândul lor îi fuseseră supuşi loiali. Vreme de secole după aceea, evreii, atât cei aflaţi pe pământurile lor, cât şi pe alte teritorii controlate de romani, au fost suspectaţi, uneori pe bună dreptate, de simpatie sau chiar de colaborare cu inamicii persani ai Romei.

Istoricul şi filosoful german Karl Jaspers a definit perioada dintre 600 şi 300 î.Hr. drept o „vârstă axială” în istoria umanităţii, când oameni din regiuni îndepărtate şi aparent fără legătură între ele au realizat progrese intelectuale şi spirituale majore. A fost vremea lui Confucius şi Lao Zi în China, a lui Buddha în India, a lui Zoroastru sau a principalilor săi discipoli din Iran, a profeţilor din Israel şi a filosofilor din Grecia. Aceştia, în mare măsură, nu ştiau unii de alţii. Pare să fi existat un soi de activitate în Orientul Mijlociu a misionarilor budişti din India, dar se ştiu puţine lucruri în acest sens şi aparent a avut rezultate minore. Concretizarea relaţiilor dintre evrei şi perşi datează din vremea lui Cirus şi a succesorilor săi. Aceeaşi urmaşi, extinzându-şi teritoriile spre vest, în Asia Mică, până la Marea Egee, au intrat în contact şi în conflict cu grecii şi astfel au stabilit liniile de comunicare dintre civilizaţia greacă în ascensiune şi popoarele numeroase din Imperiul Persan. Geniul grec era mai curând filosofic şi ştiinţific decât religios, dar perspectivele propuse de filosofii şi savanţii greci urmau să aibă un impact profund asupra civilizaţiilor religioase ulterioare din Orientul Mijlociu şi, într-adevăr, din întreaga lume.

Neguţătorii şi mercenarii greci au explorat regiuni diverse din Orientul Mijlociu de timpuriu şi s-au întors cu informaţii despre aceste teritorii stranii, pentru a stimula curiozitatea intelectuală tot mai mare a filosofilor şi savanţilor greci. Expansiunea Imperiului Persan a oferit noi oportunităţi – călătorii şi comunicare mai facile, cunoaşterea altor limbi şi utilizarea competenţelor grecilor la multe niveluri ale guvernării imperiale persane. A început o nouă epocă prin cuceririle răsăritene ale lui Alexandru Macedon (356-323 î.Hr.), care a extins dominaţia macedoneană şi influenţa culturală grecească de-a lungul Iranului până în Asia Centrală şi până la frontierele Indiei, iar în sud, prin Siria, până în Egipt. După moartea sa, posesiunile sale au fost împărţite de urmaşii săi în trei regate având la bază Iranul, Siria şi Egiptul.

Grecii cunoşteau deja câte ceva despre Persia înainte de cuceririle lui Alexandru Macedon; acum s-au familiarizat cu tărâmurile misterioase ale Mesopotamiei, Siriei şi Egiptului, unde şi-au stabilit supremaţia politică, deschizând, în cele din urmă, calea romanilor, precum şi o supremaţie culturală care a continuat chiar şi sub dominaţie romană. În 64 î.Hr. generalul roman Pompei a cucerit Siria, iar în scurt timp a preluat Iudeea. În 31 î.Hr., după înfrângerea lui Antoniu şi a Cleopatrei în bătălia de la Actium, conducătorii greco-macedoneni ai Egiptului au fost şi ei obligaţi să se supună stăpânirii romane. În triumful universal al culturii elenistice şi al dominaţiei romane, doar două popoare au îndrăznit să reziste: perşii şi evreii, cu rezultate foarte diferite.

În 247 î.Hr., un anume Arshak a condus o revoltă încununată de succes împotriva dominaţiei greceşti şi a pus bazele unei dinastii independente, cunoscute în istorie drept Parţi, după tribul lor şi regiunea de origine. În pofida câtorva tentative de a restaura supremaţia macedoneană, Parţii au reuşit să-şi menţină şi chiar să-şi extindă independenţa politică, devenind în timp o putere majoră şi un rival periculos pentru Roma. Totuşi, au rămas deschişi la influenţa culturală greacă, aparent considerabilă. Însă şi acest lucru se va schimba, după răsturnarea Dinastiei Parţilor de către Ardashir (226-240 d.Hr.), fondatorul Dinastiei Sasanizilor şi restauratorul credinţei zoroastriene. Zoroastrismul a devenit religie de stat în Iran, parte din aparatul suveranităţii, societate şi guvernare. Acesta ar putea fi primul exemplu din istorie al unei religii de stat, cu un conformism impus de stat şi un cler ierarhizat, preocupat mai ales să detecteze şi să reprime erezia. Practica sasanidă în acest sens a contrastat puternic cu toleranţa şi eclectismul predecesorilor lor Parţi şi ale Romei imperiale.

Preoţimea şi credinţa zoroastriene au obţinut multă putere de pe urma legăturii cu statul, dar au suferit consecinţele acestei relaţii atunci când statul a fost răsturnat. Instituţia clerului zoroastrian a pierit împreună cu Imperiul Persan. După distrugerea imperiului prin cucerirea arabă, credinţa zoroastriană a intrat într-un lung declin, neîntrerupt de nicio renaştere, neavând niciun rol în regenerările ulterioare ale vieţii culturale şi politice iraniene din perioada islamică. În schimb, rezistenţa religioasă în faţa avansului islamic în Iran a venit nu din partea clerului tradiţional zoroastrian, ci din partea ereticilor zoroastrieni, adică a celor familiarizaţi cu opoziţia şi represiunea, nu din partea celor obişnuiţi cu exerciţiul autorităţii.

Unele dintre ereziile zoroastriene s-au dovedit a fi foarte importante în istoria Orientului Mijlociu şi, astfel, în cea universală. Una dintre cele mai cunoscute este mithraismul, care a câştigat mulţi adepţi în Imperiul Roman, în special în rândurile armatei, şi a fost practicat chiar şi în Anglia, unde s-au descoperit vestigii ale unui templu mithraic. O altă erezie, mai cunoscută, a fost maniheismul, credinţa lui Mani, care a trăit între 216 şi 277 d.Hr. şi a întemeiat o religie bazată pe un amestec de idei zoroastriene şi creştine. A murit pentru convingerile sale în 277, dar religia lui s-a dovedit remarcabil de viguroasă şi a supravieţuit unor persecuţii crunte din partea musulmanilor şi a creştinilor, atât în Orientul Mijlociu, cât şi în Europa. A treia, având un caracter local, dar de mare importanţă, a fost erezia lui Mazdak, care a înflorit la începutul secolului al VI-lea în Iran şi a fost baza unui soi de comunism religios. A inspirat ulterior un număr de mişcării şiite disidente în cadrul Islamului.

Zoroastrismul a fost prima ortodoxie imperială şi exclusivistă. Totuşi, a fost religia Iranului şi nu pare să fi prins la alţi oameni din afara culturii şi imperiului iraniene. Nu a fost excepţional în acest sens, deoarece practic toate religiile antice civilizate au fost iniţial de factură etnică, au devenit civice şi politice, iar la un moment dat au pierit odată cu politicile care le menţinuseră cultul. A existat o excepţie de la această regulă, doar una dintre religiile Antichităţii, care a supravieţuit distrugerii bazei sale teritoriale şi politice şi s-a menţinut printr-un proces de autotransformare radicală. Acesta a fost procesul prin care fiii lui Israel, ulterior poporul din Iudeea, au devenit evrei.

În rezistenţa lor politică faţă de Grecia şi Roma, evreii au eşuat. Iniţial, sub Macabei, au reuşit să îşi afirme independenţa faţă de conducătorul macedonean al Siriei, care a pretins suzeranitatea asupra lor, iar pentru o vreme au reinstaurat independenţa regatului Iudeei. Dar împotriva voinţei Romei nu puteau izbândi, iar după revolte peste revolte, unele dintre ele instigate de persani sau cu ajutorul lor, au fost înfrânţi şi au devenit sclavi. Regii şi marii lor preoţi au devenit marionete romane, iar procuratorul roman conducea Iudeea. Cea mai importantă dintre aceste revolte a început în 66 d.Hr. În ciuda unei lupte îndelungate şi grele, rebelii au fost copleşiţi, iar în 70 d.Hr. romanii au cucerit Ierusalimul şi au distrus al doilea Templu, cel care fusese reconstruit de exilaţii ce se întorseseră din Babilon. Dar rezistenţa evreilor nu a fost înfrântă. După revolta lui Bar-Kochba din 135 d.Hr., romanii au decis să scape o dată pentru totdeauna de acest popor care le dădea bătăi de cap. Aidoma babilonienilor înaintea lor, au trimis o mare parte din populaţia evreiască în captivitate şi în exil, iar de această dată nu a mai existat niciun Cirus ca să-i salveze. Chiar şi nomenclatura istorică a evreilor a fost ştearsă cu buretele. Ierusalimul a fost redenumit Aelia Capitolina, iar pe locul Templului distrus al evreilor a fost ridicat un templu închinat lui Jupiter. Denumirile de Iudeea şi Samaria au fost interzise, iar ţara a fost rebotezată Palestina, după numele de mult uitaţilor filisteni.

Un fragment dintr-un vechi text evreiesc ilustrează percepţia asupra avantajelor şi dezavantajelor dominaţiei imperiale romane a supuşilor evrei şi, fără îndoială, a celorlalţi din Orientul Mijlociu. Pasajul descrie o conversaţie dintre trei rabini la un anumit moment în secolul al II-lea d.Hr.:

Rabinul Iuda a început prin a spune: „Cât de bune sunt lucrările acestor oameni ¼romanii½! Au construit pieţe, au construit poduri, au construit băi”. Rabinul Jose a rămas tăcut, iar rabinul Shimon Bar-Yochai a răspuns: „Tot ceea ce au construit au construit pentru nevoile lor. Au construit pieţe ca să-şi pună târfele în ele; băi, pentru a se înfrumuseţa; poduri, ca să adune taxe”. Iuda, fiul prozeliţilor, a intrat şi i-a pârât la oamenii stăpânirii, iar aceştia au spus: „Pe Iuda, care ne-a slăvit, să-l slăvim. Pe Jose, care a rămas tăcut, să-l surghiunim în Sephora, iar pe Shimon, care ne-a învinuit, să-l trimitem la moarte”¹.

Într-o privinţă importantă, evreii, grecii şi romanii se asemănau şi erau diferiţi de alte popoare ale Antichităţii – asemănări şi diferenţe care le vor oferi acestor trei popoare un rol crucial în formarea civilizaţiilor ce au urmat. În Orientul Mijlociu, ca oriunde în lume, exista obiceiul ca grupurile umane să se delimiteze strict de altele – pentru a defini grupul şi a-i respinge pe venetici. Această nevoie primordială îşi are originile în începuturile umanităţii şi chiar în majoritatea formelor de viaţă animală. Invariabil, distincţia dintre cei din interior şi cei din exterior era determinată de sânge, adică de rudenie sau de ceea ce am numi astăzi etnicitate. Grecii şi evreii, două dintre cele mai distincte popoare ale Antichităţii mediteraneene, ne-au lăsat moştenire două definiţii clasice ale Celuilalt – barbarul care nu este grec şi păgânul care nu este evreu. Barierele exprimate prin aceşti termeni erau formidabile, dar – şi aici rezidă inovaţia de o importanţă colosală – nu insurmontabile, iar prin aceasta ele s-au distins de definiţiile mai primitive şi mai generale ale diferenţei bazate pe naştere sau pe sânge. Aceste bariere puteau fi depăşite sau chiar înlăturate, într-un caz prin adoptarea limbii şi culturii grecilor, iar în celălalt prin adoptarea religiei şi legilor evreilor. Niciun grup nu căuta noi membri, dar amândouă erau dispuse să-i accepte, iar până la începutul erei creştine, barbarii elenizaţi şi păgânii iudaizaţi erau o prezenţă comună în multe oraşe din Orientul Mijlociu.

Grecii şi evreii erau unici în lumea antică şi prin compasiunea lor faţă de inamic. Nu există niciun text comparabil cu descrierea favorabilă de către dramaturgul grec Eschil – el însuşi un veteran al războaielor cu perşii – a suferinţelor perşilor înfrânţi sau cu preocuparea faţă de poporul din Ninive (Asiria) exprimată în cartea biblică a lui Iona.

Romanii au dus principiul incluziunii mai departe, prin dezvoltarea graduală a unei cetăţenii imperiale comune. Grecii dezvoltaseră ideea cetăţeniei – cetăţeanul ca membru al unui sistem politic, având dreptul de a participa la formarea şi derularea guvernării. Însă statutul de membru al unui oraş grecesc era limitat la cetăţenii săi originari şi la descendenţii lor, iar străinii nu puteau să aspire decât la statutul de rezident străin. Cetăţenia romană a fost la început de acelaşi tip, dar în etape graduale drepturile şi îndatoririle cetăţeanului roman au fost extinse la toate provinciile imperiului.

Accesibilitatea culturii eleniste, a religiei iudaice şi a sistemului politic roman a pregătit terenul pentru apariţia şi răspândirea creştinismului, o religie misionară ai cărei adepţi credeau că sunt deţinătorii revelaţiei definitive a lui Dumnezeu, pe care aveau îndatorirea sacră să o transmită întregii omeniri. Câteva secole mai târziu, a apărut o a doua religie universală, islamul, care le-a dat adepţilor săi un sentiment similar al certitudinii şi al misiunii, în pofida conţinutului şi metodei diferite. Cele două religii mondiale, bazate pe aceleaşi convingeri, conduse de aceleaşi ambiţii, coexistând în aceeaşi regiune, era inevitabil ca, mai devreme sau mai târziu, ele să se confrunte.

Capitolul 2

Înainte de islam

Perioada dintre apariţia creştinismului şi apariţia islamului, adică primele şase secole ale erei creştine, a fost influenţată de o serie de evoluţii majore atât în cursul evenimentelor, cât şi în dinamica civilizaţiilor.

Prima dintre aceste evoluţii şi în multe privinţe cea mai importantă dintre ele a fost ascensiunea creştinismului însuşi – răspândirea şi adoptarea treptată ale religiei creştine şi dispariţia logică sau cel puţin ieşirea din prim-plan a tuturor religiilor precreştine, cu excepţia acelora ale evreilor şi perşilor. Pentru o perioadă, păgânismul greco-roman clasic a supravieţuit şi chiar a avut un ultim impuls de regenerare în timpul domniei împăratului Iulian (361-363), numit de istoricii creştini Iulian Apostatul. În prima jumătate a acestei perioade, până la începutul secolului al IV-lea, creştinismul a evoluat şi s-a răspândit ca un protest împotriva ordinii romane. Uneori tolerat, mult mai adesea persecutat, a fost, vrând-nevrând, separat de stat şi şi-a dezvoltat propria instituţie – Biserica, cu o structură şi o organizare, o conducere şi o ierarhie, legi şi tribunale proprii, care s-au răspândit treptat în întreaga lume romană.

După convertirea împăratului Constantin (311-337), creştinismul a cucerit Imperiul Roman şi a fost, într-un anumit sens, cucerit de acesta. Convertirea împăratului a fost urmată de creştinarea treptată a statului roman. La persuasiune s-a adăugat autoritatea, pentru promovarea noii credinţe, iar până la domnia marelui împărat creştin Iustinian (527-565), s-au folosit toate pârghiile puterii romane nu numai pentru a institui supremaţia creştinismului asupra celorlalte religii, ci şi pentru a impune doctrina unică aprobată de stat diverselor şcoli de gândire în care creştinii erau deja împărţiţi. Până la acel moment existau câteva biserici, nu numai una, care se deosebeau în special prin doctrina teologică, dar erau adesea separate şi de loialităţi personale, jurisdicţionale, regionale şi chiar etnice.

A doua schimbare majoră a fost mutarea centrului de greutate al Imperiului Roman de la apus la răsărit, de la Roma la Constantinopol, oraşul întemeiat de Constantin pentru a-i servi drept capitală răsăriteană. După moartea împăratului Teodosiu în 395 d.Hr., imperiul a fost împărţit în două, un imperiu apusean condus de la Roma şi unul răsăritean condus de la Constantinopol. Într-un timp relativ scurt, imperiul apusean a căzut pradă unei serii de invazii barbare şi practic a încetat să existe. Imperiul răsăritean a supravieţuit acestor dificultăţi şi s-a dovedit capabil să se menţină vreme de încă o mie de ani.

Numele „bizantin”, în general aplicat în zilele noastre Imperiului Roman de Răsărit, este un termen academic modern şi provine de la denumirea aşezării anterioare întemeierii Constantinopolului pe aceeaşi bază teritorială. Bizantinii nu şi-au spus niciodată bizantini, ci romani. Erau conduşi de un împărat roman care trebuia să aplice legislaţia romană. Existau într-adevăr deosebiri. Împăraţii şi supuşii lor erau creştini, nu păgâni, iar deşi cetăţenii Bizanţului îşi spuneau romani, nu o făceau în latină, ci în greacă – nu romani, ci rhomaioi. Chiar şi locuitorii provinciilor au fost afectaţi. Inscripţii greceşti din diverse locuri invocau „supremaţia romanilor” – hegemonia ton Rhomaion –, iar un rege clientelar din regatul de graniţă de la Edessa, alungat de perşi şi reinstalat de romani, adoptă cu mândrie titlul de philorhomaios, „prieten al romanilor”, în limba greacă. Chiar şi la apogeul puterii romane, greaca avea statutul de a doua limbă a Imperiului Roman. Iar în Imperiul Roman de Răsărit a devenit prima limbă. Latina a supravieţuit o vreme, iar unii termeni latini pot fi identificaţi în limba greacă din Bizanţ şi chiar, secole mai târziu, în araba din perioada califatului. Dar greaca devenise şi avea să rămână vreme îndelungată atât limba guvernării, cât şi aceea a culturii. Chiar şi limbile şi literaturile negreceşti care au supravieţuit în provinciile răsăritene, copta, aramaica şi ulterior araba, au fost profund influenţate de tradiţia filosofică şi ştiinţifică elenistică.

A treia evoluţie majoră, elenizarea Orientului Mijlociu, începuse cu câteva secole mai devreme, în imperiile lui Alexandru Macedon şi ale urmaşilor săi din Siria şi Egipt. Atât statul roman, cât şi bisericile creştine au fost afectate profund de cultura greacă şi au contribuit la diseminarea acesteia pe o scară tot mai largă. Instituţiile guvernamentale din statul roman răsăritean au fost influenţate de tradiţiile ultimilor monarhi greci, Alexandru şi urmaşii săi, o concepţie monarhică în multe privinţe semnificativ diferită de aceea a cezarilor romani. Şi în privinţa religiei lor, primii creştini erau preocupaţi de subtilităţi filosofice de genul acelora care îi preocupaseră mult timp pe greci, dar cu care romanii sau evreii nu-şi bătuseră niciodată capul. Scriptura creştină, Noul Testament, a fost scrisă într-o limbă care, deşi nu mai era aceea a dramaturgilor şi filosofilor atenieni, era indubitabil limba greacă. Chiar şi Biblia ebraică a fost disponibilă într-o traducere greacă, făcută cu câteva secole mai devreme în comunitatea evreiască vorbitoare de greacă din Alexandria.

O altă schimbare majoră, care ar putea fi atribuită şi ea parţial unor influenţe timpurii, a fost dezvoltarea constantă a ceea ce astăzi s-ar numit o economie de comandă – încercarea de a planifica sau de a direcţiona economia folosind autoritatea statului. Era destul de firesc să dezvolţi astfel de politici în societăţile de pe văile fluviilor, în special în Egipt, unde economia direcţionată a atins un stadiu avansat în timpul Dinastiei Ptolemeice, întemeiată de unul dintre generalii lui Alexandru Macedon. În primele secole creştine şi în special după secolul al III-lea, statul a devenit tot mai implicat în manufactură, comerţ şi producţie şi chiar şi în agricultură. Autorităţile de stat au exercitat un control tot mai mare asupra activităţilor economice ale întreprinzătorilor privaţi şi au încercat să formuleze şi să impună politici economice de stat. În multe domenii, statul pur şi simplu i-a ocolit pe comercianţii privaţi şi şi-a organizat propriile afaceri. Spre exemplu, armata se baza în foarte mare măsură pe „întreprinderi” de stat pentru producerea armelor, echipamentelor şi, în anumite perioade, chiar a uniformelor. Proviziile pentru armată erau de obicei colectate sub forma impozitelor în natură şi trimise trupelor sub formă de raţii. Activităţile economice în creştere ale statului au lăsat tot mai puţin loc pentru întreprinzător, furnizor, distribuitor şi alţii asemenea.

De asemenea, statul intervenea tot mai mult în agricultură. Există unele dovezi privind reducerea permanentă a terenurilor cultivate. Legislaţia imperială, din care se păstrează o parte semnificativă, scoate în evidenţă în repetate rânduri preocuparea statului faţă de creşterea numărului de terenuri abandonate şi lăsate în paragină şi dorinţa sa de a-i convinge pe ţărani şi pe proprietari, prin stimulente fiscale şi de altă natură, să le recolonizeze. Aparent, aceasta a fost o problemă majoră, în special în secolele III-VI, adică din vremea lui Diocleţian (284-305), un exponent principal al intervenţionismului economic, până la cuceririle islamice, rezultatul fiind restructurarea rolului puterii economice.

Atât Imperiul Bizantin, cât şi cel Persan erau copleşite de avansarea islamului în primele decenii ale secolului al VII-lea, dar există o diferenţă importantă între destinele lor. Armatele bizantine au suferit înfrângeri catastrofale şi au pierdut multe provincii în faţa arabilor, dar nucleul Asiei Mici era încă grecesc şi creştin, iar capitala imperială, Constantinopolul, în pofida numeroaselor asedii, a rămas intactă în spatele zidurilor sale de pe continent şi de pe mare. Imperiul Bizantin a fost slăbit şi micşorat, dar a supravieţuit încă 700 de ani, iar limba, cultura şi instituţiile sale au continuat să se dezvolte în ritmul lor natural. Când, în cele din urmă, ultima rămăşiţă a imperiului grec creştin a fost cucerită în 1453, exista o lume creştină căreia bizantinii îi puteau transmite memoria şi mărturiile vremurilor de demult.

Soarta Persiei a fost foarte diferită. Nu doar provinciile sale periferice, ci şi capitala şi totalitatea teritoriilor sale au fost cucerite şi încorporate în noul imperiu islamic arab. Potentaţii bizantini din Siria şi Egipt s-au putut refugia în Bizanţ; adepţii zoroastrismului din Persia nu au avut încotro şi au rămas sub dominaţie musulmană ori s-au refugiat în singurul loc care le era accesibil, India. În primele secole ale dominaţiei musulmane în Iran, vechea limbă şi vechea scriere au fost treptat uitate, mai fiind utilizate doar de o minoritate pe cale de dispariţie. Chiar şi limba s-a transformat prin cucerire, în mare parte aşa cum anglo-saxona a devenit engleza. Abia în modernitate specialiştii au reuşit să recupereze şi să descifreze vechile scrieri şi inscripţii persane şi astfel a început explorarea istoriei preislamice a Iranului.

În primele şase secole ale erei creştine, există două faze majore ale istoriei imperiului iranian: aceea a Parţilor şi aceea a Sasanizilor. Primul conducător Sasanid, Ardashir (226-240 d.Hr.), a lansat o nouă serie de războaie împotriva Romei. Succesorul său, Shapur I (240-271), chiar a reuşit să-l captureze în luptă pe împăratul roman Valerian, ceea ce l-a încântat atât de mult, încât a comandat transpunerea sa în piatră în câţiva munţi din Iran, unde poate fi văzută şi astăzi. Şahul persan este reprezentat călare, cu împăratul roman la picioare; şahul ţine un picior pe gâtul împăratului. Valerian a murit în captivitate.

Rivalitatea persano-romană, iar ulterior persano-bizantină a fost factorul politic dominant în istoria regiunii până la ascensiunea califatului, care l-a distrus pe unul dintre rivali şi l-a slăbit în mare măsură pe celălalt. Lungul şir de războaie aparent fără sfârşit, cu o excepţie, întrerupt doar de scurte intervale de pace, trebuie să fi contribuit într-o măsură semnificativă la acest rezultat final.

Excepţia, „pacea cea lungă”, a durat mai mult de un secol. În 384, Shapur al III-lea (383-388 d.Hr.) a făcut pace cu Roma. Cu excepţia unei scurte ciocniri de la graniţă din 421-422, războiul nu s-a reluat până la începutul secolului al VI-lea, după care a continuat, cu mici pauze, până în 628. În tot acest timp s-a format o nouă putere care îi va pune curând în umbră pe ambii beligeranţi.

Pentru istoricii din epocă şi cei din Evul Mediu, mizele principale ale acestor războaie erau, evident, de natură teritorială. Romanii aveau pretenţii asupra Armeniei şi Mesopotamiei, care în cea mai mare parte a perioadei au fost dominate de perşi. Romanii revendicau aceste teritorii pentru că împăratul Traian le cucerise, punând astfel bazele – potrivit unei doctrine împărtăşite de romani, de perşi şi, ulterior, de musulmani – unei revendicări permanente. Bizantinii au avut un argument suplimentar, că locuitorii Armeniei şi Mesopotamiei erau în mare parte creştini, ceea ce presupunea fidelitatea faţă de împăratul creştin. Perşii revendicau Siria, Palestina şi chiar Egiptul, care fuseseră cucerite de Cambyses al II-lea, fiul lui Cirus, în 525 î.Hr. În timpul războaielor, au invadat şi au devastat aceste teritorii, ba chiar, pentru scurte perioade, le-au controlat. Nu existau perşi sau adepţi ai zoroastrismului în aceste regiuni, dar erau alte grupuri de necreştini în rândul cărora perşii şi-au găsit simpatizanţi.

Istoricii moderni au identificat şi au adunat dovezi privind şi alte probleme în afara celor teritoriale. Printre cele mai importante este controlul rutelor comerciale dintre Orient şi Occident. Două mărfuri orientale aveau o importanţă specială pentru lumea mediteraneană: mătasea din China şi mirodeniile din India şi Asia de Sud-Est. Comerţul cu aceste mărfuri s-a extins considerabil, iar activitatea legislativă romană scoate în evidenţă preocuparea continuă pentru blocarea oricărui amestec din afară. Prin intermediul activităţilor comerciale, lumea romană şi bizantină era în contact cu civilizaţiile din teritorii asiatice mai îndepărtate, China şi India. Nu erau relaţii regulate şi există prea puţine dovezi ale unor schimburi de vizitatori. Totuşi, se făceau importuri din ambele regiuni, pentru care romanii, iar după ei bizantinii par să fi plătit în principal cu monede de aur. Lumea mediteraneană nu avea ce să ofere în schimbul mătăsii chinezeşti sau al mirodeniilor indiene. Oricum, aurul era întotdeauna acceptabil şi cantităţi mari de monede de aur romane au fost trimise în Asia de Est ca plată pentru importurile sosite în bazinul mediteranean – şi nu numai în Asia de Est, de vreme ce perşii au obţinut profituri substanţiale ca intermediari în comerţul cu mătase din China, mai ales că în anumite perioade au fost capabili să-şi extindă dominaţia spre răsărit, în Asia Centrală, şi astfel să controleze negoţul cu mătase de la punctul de plecare. Există plângeri ocazionale privind scurgerea rezervelor de aur spre Orient, dar în general lumea romană pare să fi supravieţuit neaşteptat de bine.

Ruta cea mai directă din regiunile mediteraneene până în Orientul Îndepărtat trecea prin teritoriile conduse sau dominate de Persia, dar existau avantaje evidente, atât economice, cât şi strategice, pentru dezvoltarea unor rute aflate în afara controlului armatelor persane. Alternativele erau ruta terestră nordică din China, trecând prin teritoriile turcice în stepa eurasiatică, către Marea Neagră şi teritoriul bizantin, sau rutele sudice prin Oceanul Indian. Acestea din urmă duceau fie la Golful Persic şi Arabia, fie la Marea Roşie, având conexiuni terestre, prin Egipt şi istmul Suez, sau prin rutele de caravane ale Arabiei vestice, din Yemen până la frontierele Siriei. Interesul romanilor, apoi al bizantinilor era să stabilească şi să menţină aceste legături comerciale externe cu China şi cu India, ocolindu-se astfel centrul dominat de perşi. Imperiul Persan a încercat să se folosească de poziţionarea sa pe rutele de tranzit pentru a controla comerţul bizantin, obţinând beneficii pe timp de pace sau blocându-l în vremuri de război, fapt care a dus la o luptă permanentă pentru influenţă între cele două puteri imperiale în ţările aflate dincolo de graniţele amândurora. Efectul acestor intervenţii – comerciale, diplomatice şi, în rare cazuri, militare – a fost considerabil în ambele zone. În principal au fost afectate triburile turcice şi regatele din nord şi triburile arabe şi regatele din sud. Nu există dovezi că turcii sau arabii au avut un rol semnificativ în cadrul civilizaţiilor antice din regiune. Ambele popoare, în valuri succesive de invazii, au jucat un rol dominant în centrul teritoriului islamic în Evul Mediu.

În primele şase secole ale erei creştine, şi turcii, şi arabii se aflau încă dincolo de graniţele imperiale, în stepa barbară sau semibarbară şi în regiunile deşertice. Nici perşii, nici romanii, chiar în perioadele lor de expansiune imperială, nu au fost interesaţi să cucerească populaţiile de stepă sau din deşert şi au avut grijă să nu se intersecteze prea des cu ele. Istoricul roman din secolul al IV-lea Ammianus Marcellinus, originar din Siria, avea ceva de spus despre acestea. Despre populaţiile de stepă, remarcă:

Locuitorii din toate ţinuturile sunt sălbatici şi războinici şi le plac atât de mult războiul şi neînţelegerile, încât cel care îşi pierde viaţa în luptă este socotit mai fericit decât toţi ceilalţi. Pe cei care mor de moarte bună îi năpădesc cu insulte, numindu-i degeneraţi şi laşi (XXIII, 6.44)¹.

Pe locuitorii deşertului din sud îi descrie drept „sarazini ¼…½ pe care nu i-am dorit nici prieteni, nici duşmani” (XIV, 4.1). Să cucereşti astfel de vecini prin forţa armelor ar fi fost costisitor, dificil şi periculos, iar rezultatele nu ar fi fost nici sigure, nici utile. În schimb, ambele imperii au întreprins ceea ce a devenit o politică imperială clasică, de a curta populaţiile tribale în diverse feluri şi de a încerca să le câştige şi, pe cât posibil, să le menţină bunăvoinţa, cu ajutorul banilor şi al asistenţei tehnice şi militare, cu titluri, onoruri şi altele asemenea. Încă de timpuriu, şefii de trib – termenul grecesc era filarh –, atât din nord, cât şi din sud, au învăţat să exploateze această situaţie în avantajul lor, favorizând uneori una dintre părţi, alteori pe cealaltă, pe amândouă sau pe niciuna. Uneori, bogăţia acumulată din comerţul caravanelor le-a permis să îşi întemeieze propriile regate şi oraşe, având un rol politic specific, ca sateliţi sau chiar ca aliaţi ai puterilor imperiale. Alteori aceste puteri imperiale, când considerau că erau în siguranţă, au încercat să cucerească regatele de graniţă şi să le supună dominaţiei lor directe. Mai adesea, au preferat o anumită formă de conducere indirectă sau de patronaj.

Modelul este antic şi, fără îndoială, provine din Antichitatea timpurie. Romanii au fost iniţiaţi în politica deşertului în 65 î.Hr., când Pompei a vizitat Petra, capitala nabateilor, aflată astăzi în Regatul Haşemit al Iordaniei. Nabateii par să fi fost arabi, deşi cultura şi limba lor scrisă erau aramaice. În oaza de la Petra, au întemeiat un oraş înfloritor pe ruta caravanelor, cu care romanilor le-a convenit să stabilească relaţii amicale. Petra a fost un fel de stat-tampon între provinciile romane şi deşert, precum şi un punct intermediar important atât spre sudul Arabiei, cât şi spre rutele comerciale cu India. În 25 î.Hr., împăratul Augustus a decis să încerce o altă politică şi a trimis o forţă expediţionară să cucerească Yemenul. Intenţia era de a stabili un cap de pod roman la extremitatea sudică a Mării Roşii şi astfel să deschidă calea controlului roman direct asupra drumului către India. Expediţia a fost un eşec îngrozitor, iar romanii nu au mai repetat-o vreodată. Altfel spus, nu au mai încercat să îşi trimită armatele în Arabia propriu-zisă, preferând să se bazeze, pentru comerţul din vremuri de pace şi pentru necesităţile strategice din războaie, pe oraşele de pe rutele caravanelor şi pe regatele de frontieră din deşert.

Această politică a romanilor a făcut posibilă înflorirea unor regate arabe de graniţă, dintre care Petra a fost cel mai de seamă din perioada romană. Au mai fost câteva, în principal Palmyra, în apropierea actualului Tudmur din Siria de sud-est. Palmyra s-a dezvoltat în jurul unui izvor din deşertul sirian. Era o aşezare străveche, unde existaseră centre comerciale încă din cele mai vechi timpuri. Cei din Palmyra aveau un centru comercial la Dura, pe Eufrat, şi se aflau astfel în poziţia de a controla un traseu transdeşertic, din Mediterana până în Mesopotamia şi Golful Persic. Astfel au dobândit o poziţie de o anumită importanţă comercială şi strategică.

La nord de cele două imperii, la nord de Marea Neagră şi de Marea Caspică, trecea ruta terestră ce traversa Asia Centrală către China, a cărei situaţie era oarecum similară. În ultimul sfert al secolului I d.Hr., în regiune ar fi izbucnit o revoltă a triburilor central-asiatice împotriva autorităţii Chinei, care pretinsese o suzeranitate generală vagă. Printre liderii acestei revolte se aflau populaţiile numite de cronicarii chinezi „Hiung Nu”, aparent identice cu hunii din istoria europeană. Generalul chinez Pan Chao a condus o expediţie din China până în Asia Centrală, unde a înfrânt rebeliunea şi a alungat populaţia Hiung Nu de pe Drumul Mătăsii. Dar, de această dată, chinezii au mers mai departe şi au cucerit regiunile cunoscute mai târziu drept Turkestan, cuprinzând teritoriul actual al Uzbekistanului şi al vecinilor săi de la vest. Astfel, Pan Chao a trecut sub control chinez drumul asiatic terestru al mătăsii. În acelaşi timp, a trimis o solie condusă de Kang Ying spre vest, pentru a se întâni cu romanii. Despre această misiune se consemnează că a ajuns la Golful Persic în anul 97 d.Hr.

Aceste activităţi militare şi diplomatice din Orient şi altele pot contribui la explicarea politicilor împăratului roman Traian, care şi-a făcut planuri ambiţioase de expansiune în Orientul Mijlociu. În 106, rupând relaţiile pe care le întreţinuseră până atunci romanii cu Petra, a invadat-o şi a cucerit-o. Regatul nabateilor devenise provincie romană, numită Provincia Arabia, guvernată de un legat al legiunii romane staţionate la Bosra. Traian a instituit de asemenea o rută maritimă de la Alexandria la Clysma, conectând canale şi braţe ale Nilului, astfel încât vasele romane să poată naviga din Mediterana până la Marea Roşie. În 107 d.Hr., o solie romană a fost trimisă în India, iar la scurtă vreme după aceea a fost proiectat un drum de la frontierele răsăritene ale Siriei până la Marea Roşie.

Deloc suprinzător, toate acestea par să-i fi alarmat pe parţi, care au preluat iniţiativa în războiul care a urmat între cele două imperii. Într-o campanie demarată în 114 d.Hr., Traian a ocupat Armenia, una dintre principalele zone disputate de cele două imperii, a făcut o înţelegere cu regele din Edessa, un conducător creştin independent, a traversat Tigrul, iar în vara lui 116 a capturat marele oraş persan Ctesiphon, nu departe de amplasarea actuală a Bagdadului, şi a ajuns la Golful Persic. Cu certitudine nu a fost o coincidenţă faptul că a avut loc o revoltă în Iudeea în acea perioadă. După moartea lui Traian în 117, succesorul său, Hadrian, s-a retras din provinciile cucerite în răsărit, dar a păstrat Provincia Arabia.

În jurul anului 100 d.Hr., adică în ajunul expansiunii lui Traian, situaţia din Peninsula Arabia era, în linii generale, după cum urmează. Zona din centru nu era controlată de o autoritate, locală sau externă, dar era înconjurată de un număr de state mai mici, mai degrabă nişte regate, care aveau diverse relaţii cu imperiile: la răsărit cu parţii, iar la apus cu romanii. Toate aceste formaţiuni depindeau de rutele comerciale pe care treceau caravanele prin Arabia spre Yemen, apoi, pe mare, către Africa de Est şi India.

Anexarea de către romani a oraşului Petra a marcat o schimbare semnificativă de politică şi a spulberat echilibrul de putere din acel moment. Ulterior, romanii au urmat o politică similară faţă de Palmyra, dar şi acest lucru s-a schimbat, iar Palmyra a fost anexată imperiului la o dată rămasă necunoscută. Din secolul al II-lea există indicii referitoare la o garnizoană romană staţionată la Palmyra.

Apariţia Sasanizilor şi instituirea în Persia a unui regim mai centralizat şi mai militant au schimbat din nou situaţia, de această dată la frontierele nord-estice ale Arabiei, unde şi perşii au subjugat şi au încorporat unele dintre regatele de graniţă. Pe la mijlocul secolului al III-lea d.Hr., au distrus Hatra, un vechi centru arab, şi au ocupat zone din estul Peninsulei Arabia de-a lungul coastei Golfului.

Istoricii romani consemnează un episod interesant în al treilea sfert al secolului al III-lea, când o regină remarcabilă, numită de romani Zenobia (probabil numele arab Zaynab), a făcut un ultim efort de a restaura independenţa Palmyrei. Episodul s-a încheiat cu înfrângerea Zenobiei de către trupele romane trimise de împăratul Aurelian, iar Palmyra a fost din nou încorporată în imperiu.

Între timp, în sudul extrem al Peninsulei Arabia aveau loc alte modificări semnificative. Sudul Arabiei era foarte diferit de nordul semideşertic, prin câmpurile sale cultivate şi oraşele conduse de monarhii dinastice. Dar aceste monarhii se prăbuşiseră şi s-a înfiinţat un nou regim, aşa-numita monarhie Himyarită, pe care puterile externe – persană de la răsărit şi etiopiană de la apus – doreau să o influenţeze. Monarhia creştină militantă care apăruse în Etiopia dezvoltase un interes firesc faţă de evenimentele de pe celălat ţărm al Mării Roşii. Perşii erau, bineînţeles, preocupaţi întotdeauna să contracareze influenţa romană sau creştină – pentru ei cele două erau în mare măsură identice.

La acel moment chiar şi aceste avanposturi îndepărtate ale civilizaţiei mediteraneene erau afectate de declinul economic generalizat al lumii antice, în special prin diminuarea negoţului în secolul al III-lea d.Hr. Un indiciu în această privinţă este numărul tot mai mic de monede romane descoperite. Nu există practic niciuna în India datată după domnia lui Caracalla, care a murit în 217 d.Hr. Între secolele al IV-lea şi al VII-lea, Arabia pare să se fi cufundat din nou într-un soi de ev întunecat, o perioadă de sărăcire şi „beduinizare”; altfel spus, un declin al culturilor agricole, al aşezărilor, precum şi extinderea în consecinţă a nomadismului bazat pe cămile. Acele vremuri sunt intens evocate în primele povestiri musulmane despre perioada care a precedat apariţia islamului.

Cel puţin parţial, motivul acestui declin din Arabia trebuie căutat în pierderea interesului ambelor puteri imperiale rivale. În lunga perioadă dintre 384 şi 502 d.Hr., când Roma şi Persia au menţinut relaţii paşnice, niciuna nu a fost interesată de Arabia sau de rutele comerciale lungi, costisitoare şi periculoase care treceau prin deşerturile şi oazele acesteia. Rutele comerciale au fost deviate, subsidiile au încetat, traficul caravanelor s-a oprit, iar oraşele au fost abandonate. Chiar şi locuitorii oazelor fie au migrat în alte locuri, fie au revenit la nomadism. Dispariţia negoţului şi revenirea la nomadism au scăzut nivelul de trai şi de cultură în general, lăsând Arabia cu mult mai izolată de lumea civilizată decât fusese vreme îndelungată. Chiar şi zona sudică, mai devoltată, a avut de suferit, iar multe triburi nomade din sud au migrat spre nord în căutarea unor păşuni mai bogate. Nomadismul fusese întotdeauna un element important în societatea arabă. Acum a devenit predominant. Aceasta este perioada numită de musulmani Jahiliyya, Epoca Ignoranţei, în sensul evident al contrastului cu Epoca Luminii, islamul. A fost un ev întunecat nu numai prin comparaţia cu ceea ce a urmat, ci şi cu ceea ce fusese înainte. Din această perspectivă, apariţia islamului poate fi văzută ca o restaurare şi este într-adevăr prezentată astfel în Coran – ca o restaurare a religiei lui Abraham.

În secolul al VI-lea, când s-a născut Mahomed, totul s-a schimbat din nou. Principalii factori care au influenţat evoluţia evenimentelor ulterioare a fost reluarea conflictului persano-bizantin şi revenirea, după mai mult de un secol de pace, la un război aproape permanent. Iar în această beligeranţă şi rivalitate dintre cele două imperii, Arabia a apărut din nou ca un factor al confruntării şi locuitorii ei s-au bucurat din nou de experienţa de a fi curtaţi, onoraţi şi ocazional chiar finanţaţi de ambele tabere. În vreme de pace, cea mai convenabilă rută din lumea mediteraneană până în Orientul Îndepărtat era pe văile fluviilor până la Golful Persic. Conexiunea terestră fiind relativ scurtă, cea mai mare parte a drumului era pe apă, fiind astfel atât ieftin, cât şi sigur comparativ cu altele. Dar, cum Bizanţul şi Persia se războiau din nou, totul s-a schimbat. Ruta prin Mesopotamia şi Golful Persic era, pentru bizantini, mult prea vulnerabilă. Perşii puteau să o blocheze în orice moment, prin acţiune militară în timp de război sau chiar prin presiuni economice în vremuri de pace între cele două imperii. De aceea, politica bizantină a fost, încă o dată, de a identifica rute alternative dincolo de raza de acţiune persană.

Existau, ca şi înainte, două posibilităţi majore: stepa nordică şi deşerturile şi mările din sud. Reluarea rutei terestre transasiatice a dat naştere la o serie de negocieri interesante între împăraţii bizantini şi diverşi hani din stepele Asiei Centrale. Soli ai hanilor turcici au început să sosească la Constantinopol, iar cronicarii bizantini spun poveşti stranii despre unii hani, mai înţelepţi decât alţii, care au trimis emisari atât în Persia, cât şi în Bizanţ. Totuşi, de obicei hanii erau cei care îi acuzau pe bizantini de perfidie. Istoricul bizantin Menandru povesteşte un incident din 576 d.Hr. O solie bizantină şi-a prezentat acreditările hanului, care le-a reproşat vehement că negociază în acelaşi timp cu el şi cu inamicii săi. Băgându-şi degetele în gură, hanul a exclamat:

Nu sunteţi voi acei romani care au zece limbi şi o minciună? ¼…½ Aşa cum cele zece degete ale mele se află în gura mea, voi aveţi zece limbi, folosind una ca să mă minţiţi pe mine, o alta ca să-i minţiţi ¼pe avari½. ¼…½ Îi linguşiţi şi îi minţiţi pe toţi oamenii cu vorbe iscusite şi intenţii viclene, fără să vă pese de cei pe care îi loveşte repede nenorocul, de la care voi trageţi foloase ¼…½ E ciudat şi neobişnuit ca un turc să mintă².

Totuşi, protectorii şi protejaţii, nordul şi sudul, par să se fi înţeles chiar bine unii cu alţii.

Până în secolul al VI-lea, ruta sudică a devenit mai importantă decât cea nordică, parţial pentru că era posibilă îndepărtarea de raza de acţiune a Persiei şi parţial pentru că oferea câteva variante. Din surse timpurii este posibil de reconstituit o imagine destul de clară a politicilor şi acţiunilor celor trei părţi implicate: tentativa bizantinilor de a deschide şi a menţine o linie de comunicaţie cu India fără amestecul persanilor; tentativa persanilor de a bloca, a împiedica sau a distruge o astfel de linie de comunicaţie; şi acţiunea diverselor populaţii aflate de-a lungul acestei linii pentru a profita de pe urma acestei situaţii – de a menţine ruta deschisă, întrucât acest lucru era evident în favoarea lor, dar de a-i împiedica pe bizantini să o monopolizeze sau să o controleze, reducându-le astfel rolul independent.

Multe dintre evoluţiile perioadei au urmat acest tipar. Una este reapariţia statelor de graniţă, regate clientelare atât faţă de bizantini, cât şi faţă de perşi. La frontiera deşertică bizantină se afla regatul arab Ghassan, acoperind în mare măsură teritoriul actual al Iordaniei; iar de partea persană, principatul Hira. Amândouă erau arabe, influenţate de cultura aramaică, creştine, dar unul era legat politic de Bizanţ, iar celălalt de Persia.

În jurul anului 527 d.Hr., împăratul bizantin Iustinian a încurajat Ghassanul să pornească războiul împotriva Hirei. A urmat o confruntare prin interpuşi care se va transforma într-un model clasic, de această dată cu Bizanţul şi Persia ca forţe principale. Conducătorului regatului Ghassan i s-au acordat onoruri înalte. A fost declarat patrician al Imperiului Roman, a fost invitat la Constantinopol, i s-au oferit arme şi instructori romani şi cantităţi corespunzătoare de aur roman. Nu avem la fel de multe informaţii despre ceea ce s-a întâmplat de partea persană, dar situaţia pare să fi fost asemănătoare.

A doua evoluţie semnificativă din această perioadă a fost scurta reapariţie pe scena istoriei a micii insule Tiran, numită şi Yotabe, la extremitatea sudică a Peninsulei Sinai, în mijlocul Strâmtorii Tiran. Acolo pare să fi fost o mică aşezare umană ai cărei locuitori erau implicaţi în comerţul de tranzit încă din cele mai vechi timpuri. Este consemnat faptul că în 473 d.Hr. un şef de trib de pe insulă a vizitat Constantinopolul, iar alţii l-au urmat, dintre care unii erau consideraţi prieteni şi alţii inamici ai imperiului. La un anumit moment, locuitorii insulei sunt descrişi ca evrei – neştiindu-se dacă erau evrei de sorginte veche, convertiţi la iudaism sau colonişti evrei proaspăt sosiţi din Iudeea. Implicaţi în principal în negoţul spre sud, către Marea Roşie, erau iniţial independenţi şi tindeau să fie mai degrabă antibizantini. Ulterior, în secolul al VI-lea, când comerţul pe Marea Roşie a devenit o preocupare majoră, insula a fost adusă sub control bizantin şi transferată, ca o dovadă de bunăvoinţă, sub comanda regelui Ghassanului.

Anul 525 d.Hr. a adus un număr de evoluţii interesante. Evreii din Tiran-Yotabe erau subjugaţi, dar au apărut alţi evrei la extremitatea sudică a Mării Roşii, unde regele himyariţilor s-a convertit la iudaism, întemeind astfel, pentru prima oară după multe secole, o monarhie evreiască – de această dată în extremitatea sud-vestică a Arabiei. Trebuie să fi existat o legătură între apariţiile bruşte ale elementelor evreieşti la ambele extremităţi ale Mării Roşii aproape concomitent, amândouă implicate în negoţul de pe Marea Roşie şi amândouă urmând o politică propersană şi antibizantină.

Politica bizantină era direcţionată, bineînţeles, în principal împotriva Persiei. Acţiunile bizantinilor nu erau doar antipersane, ci şi împotriva neutrilor, menite să elimine sau să subjuge forţele locale şi să stabilească supremaţia bizantină şi monopolul comercial de la un capăt la celălalt al Mării Roşii. La capătul nordic au reuşit să se impună ei înşişi, cu ajutorul interpuşilor lor arabi. Nu aveau destule resurse ca să se impună şi în capătul sudic, dar în acest scop au acceptat provocarea de a atrage în joc Etiopia – un stat creştin care s-a aliat cu Bizanţul împotriva evreilor din Yemen şi a perşilor, aflaţi mai la est, care îi susţineau. În acel moment, Etiopia devenise deja o forţă comercială internaţională, având vase care navigau spre răsărit până în India şi forţe militare în interiorul Arabiei. Proaspăt convertiţi, etiopienii erau creştini fervenţi şi au răspuns plini de zel soliilor bizantine.

Din nefericire pentru etiopieni, nu erau capabili să îndeplinească sarcina ce le fusese atribuită. Au izbutit iniţial să înfrângă şi să distrugă ultimul stat independent din sudul Arabiei, deschizând ţara influenţelor externe creştine şi de altă natură, dar nu au fost suficient de puternici pentru a rezista. Încercaseră chiar să înainteze din Yemen spre nord, iar în 507 d.Hr. atacaseră Mecca, un avanpost yemenit de pe ruta spre nord a caravanelor. Etiopienii au eşuat şi au fost înfrânţi, iar puţin mai tâziu perşii au sosit în Yemen pentru a le lua locul.

În primii ani din viaţa Profetului şi scurt timp după moartea lui, Yemenul a fost guvernat de un satrap, iar ţara s-a aflat în întregime sub control persan. Instituirea puterii persane la extremitatea sudică a Mării Roşii a reprezentat o înfângere majoră pentru politica bizantină de a dezvolta o rută comercială separată şi deschisă spre răsărit. Ca o ironie a sorţii, în aceeaşi perioadă a existat o evoluţie care a redus semnificativ importanţa întregii probleme. Timp de multe secole fabricarea mătăsii a rămas un secret bine păzit în China, iar exportarea viermilor-de-mătase era pedepsită cu moartea. În 552 d.Hr., doi călugări adepţi ai nestorianismului au sustras şi au dus în Bizanţ ouă de viermi-de-mătase, iar până în secolul al VII-lea sericicultura era bine dezvoltată în Asia Mică. Mătasea chinezească era încă preţuită pentru frumuseţea şi calitatea superioare, dar monopul mondial chinez luase sfârşit.

Secolul al VI-lea s-a încheiat cu retragerea sau slăbirea ambilor combatanţi. Etiopienii au fost alungaţi din Arabia, iar regimul lor, chiar şi în Etiopia, era mult slăbit. Perşii au reuşit să se menţină o vreme, dar şi ei erau serios vlăguiţi de o dispută pentru succesiune pe plan intern şi de marile probleme religioase cauzate de conflictul cu credinţa zoroastriană. Bizantinii aveau şi ei probleme după domnia lui Iustinian, în principal marile dispute bisericeşti care au tulburat creştinismul bizantin. Ultimele centre de putere independente din Peninsula Arabia, regatele din sud, dispăruseră, deschizând calea unor ocupaţii străine succesive.

Toate aceste schimbări au avut un efect considerabil în Peninsula Arabia. După aceste evenimente, aici au venit valuri de străini, colonişti, refugiaţi şi alte grupuri de alogeni stabiliţi în regiune, aducând cu ei noi obiceiuri, obiecte şi idei. Ca urmare a conflictului persano-bizantin permanent, s-au stabilit noi rute comerciale care traversau Arabia şi o circulaţie semnificativă a neguţătorilor şi bunurilor. Chiar şi în nord, regatele de graniţă s-au afirmat din nou, conectate cu stăpânii lor imperiali, dar rămânând părţi componente ale familiei arabe.

Toate aceste influenţe externe au determinat o serie de răspunsuri chiar din partea arabilor. O parte a răspunsului a fost de natură materială. Au învăţat să folosească arme, armuri şi tacticile militare ale timpului – o lecţie valoroasă pentru vremurile ce vor urma. Au preluat unele dintre gusturile societăţilor mai avansate, în măsura în care neguţătorii le-au adus bunuri pe care nu le cunoscuseră înainte, dar au învăţat foarte repede să se bucure de ele. A existat şi un anumit răspuns intelectual şi chiar spiritual, pe măsură ce arabii au început să înveţe câte ceva despre religia şi cultura vecinilor lor mai sofisticaţi. Au învăţat scrierea, au creat un alfabet şi au început să scrie în propria limbă. Au absorbit noile idei din exterior şi, poate cel mai important lucru dintre toate, au început să fie nemulţumiţi de religia lor, de păgânismul primitiv pe care cei mai mulţi dintre ei îl urmaseră până în acel moment, şi să aspire la ceva mai bun.

Existau mai multe religii în regiune. Creştinismul progresase considerabil. Mulţi dintre arabii din regiunile de graniţă, atât de partea persană, cât şi de cea bizantină, erau creştini, iar coloniştii creştini ajunseseră până departe în sud, în Najran şi Yemen. Existau şi evrei, în special în Yemen, dar şi în diverse locuri din Hijaz. Unii dintre aceştia erau indubitabil descendenţii refugiaţilor din Iudeea, alţii erau convertiţi la iudaism. În secolul al VII-lea, atât creştinii, cât şi evreii din Arabia erau complet arabizaţi şi deveniseră părţi componente ale comunităţii arabe. Religiile din Persia au câştigat prea puţini adepţi sau deloc – fapt care nu ne surprinde, fiindcă religia persană avea un caracter pregnant etnic şi nu îi atrăgea pe cei care nu erau perşi.

Primele cronici islamice vorbesc de o populaţie cunoscută în Arabia ca hanif, care, abandonându-şi păgânismul, nu dorea să accepte niciuna dintre doctrinele religioase concurente existente în acea perioadă. Aceasta a fost printre primele convertite la noua religie a islamului.

Index¹

Toate datele sunt după Hristos, dacă nu se fac alte precizări.

A

Abbas (şah al Iranului) 95-96

Abd al-Aziz ibn Saud: vezi Ibn Saud, Abd al-Aziz (rege al Arabiei Saudite)

Abd al-Malik (calif) 59-61

Abd al-Rahman ibn Awf 53

Abdul-Hamid al II-lea (sultan otoman) 240, 250, 258

Abdullah (rege al Iordaniei – fosta Transiordania) 263, 284

Abid ibn al-Abras 112

Abu al-Abbas (calif): vezi al-Saffah

Abu Bakr 49, 55

Abu Hanifa 177

Abu Muslim 64-66

Abu Said, Ilhan 84

acoperăminte pentru cap şi pălării 13-14

Actium, bătălia de la (31 î.Hr.) 30

adab (cunoştinţe culturale) 146

Aden 218, 263

Adrian (împărat roman) 39

Adrianopol (ulterior Edirne) 87, 89

Adrianopol, Tratatul de la (1829) 218

afgani 96

Afganistan

independenţa 273

lansează jihadul (1896) 184

Africa

hegemonia vest-europeană în 218

robii din 134, 138-139

Africa de Nord

incursiunile lui Hilal şi Sulaym 73

independenţa Abbasizilor 67

în al Doilea Război Mondial 268

sub dominaţia europeană 220, 259, 263

vezi şi ţările individuale

Aga fetelor (Kızlar Agasi; Marele Eunuc Negru) 234

Agapetus (diacon la Biserica Înţelepciunii Divine) 107

Agbar Tibir (din Tokat) 206

agricultură

culturile agricole 125-131

diminuarea recoltei 131

dominaţia economică 125

extinderea suprafeţelor cultivate 229

şeptelul 133

şi proprietatea funciară 157, 229

tehnologia şi metodele 130-131, 222

Ahmad ibn Tulun 67

Aiubizi (dinastie) 85, 117

al Doilea Război Mondial 266-268, 271-272

al-Abbas 64

al-Amin (fiul lui Harun) 67

Alamut (Iranul de Nord) 77

al-Ashari 179

alawiţi 177

Albania 245, 259

al-Biruni 128

alcool 129, 180-181, 196

Alessandri, Vincenzo di 95

Alexandria 53

Alexandru Macedon 30, 35

Alexios I Comnen (împărat bizantin) 200

alfabete 15

alfabetizare: vezi scriere şi alfabetizare

Algeria

anexată de francezi 218

dezacordurile de la graniţe 275

dezechilibrul economic 294

independenţa 273-274

războaiele civile 275, 284

al-Ghassani, al-Wazir: vezi Muhammad ibn Abd al-Wahhab

al-Ghazali, Muhammad 82, 156, 178, 186

al-Hadi (calif) 122

Ali (calif, ginerele Profetului) 55-57, 69, 112, 148

Ali (fiul lui Hussein) 58

Ali-paşa 242, 251

Ali-paşa din Tepelenë 232

al-Jahiz 113, 156, 178

Alkalai, Yehuda (rabin) 248

al-Malik al-Kamil (conducător al Egiptului) 183

al-Mamun (calif) 67, 121, 149

al-Mansur (calif) 65-66, 123

al-Masudi 53

al-Muizz (calif) 70

al-Muqaddasi 61

al-Muqtadir (calif) 122

al-Mustansir (calif) 76

al-Mutasim (calif) 69, 73, 155

al-Mutawakkil (calif) 67

al-Saffah, Abul-Abbas (calif) 65

al-Walid (calif) 61

al-Wathiq (calif) 68

al-Zubair ibn al-Awam 53

amma (oamenii de rând) 141-142, 166

Amr ibn al-As 123

amsar (zone de graniţă) 51

Anatolia

armenii deportaţi din 260-261

briganzii 167

ca stat islamic 86-87

dezvoltarea civilizaţiei turceşti în 90

efectul mongolilor asupra 80, 83, 87

monarhia Selgiucizilor din 75, 86

numele 28

turcii ocupă 74-75, 78, 86-87

sub controlul derebeilor 232

şi Safavizii 92

Anglia: vezi Marea Britanie

Ankara, bătălia de la (1402) 84, 87

Anna Comnena: vezi Comnena, Anna

apostazie (în islam) 177-178, 227

Apşeron (peninsulă) 269

arabi

birocraţia 145

ca termen 247

cuceririle şi expansiunea 50-54, 62, 110

discontinuitatea faţă de culturile anterioare 190

elita 141

forţele armate 152-154

genealogia şi puterea 57-58, 65

identitatea naţională 251

în afara graniţelor imperiale romane 38

începuturile economiei 54

războaiele şi acordurile cu Israelul 276-281

războaiele şi conflictele devastatoare 54-59

refugiaţii din Palestina 278

religia preislamică 44

revolta din Hijaz 261

servesc în armata otomană în Primul Război Mondial 260

şi consacrarea Abbasizilor 65-66

şi răspândirea islamului 50, 64

şi sistemul Sasanizilor 110

tradiţiile antiautoritare 112

Arabia Saudită 264, 273-274, 294

Arabia, peninsulă

autonomia 232

disputele asupra 255-256

forţele armate 152-153

independenţa şi dezvoltarea 43

interzicerea accesului necredincioşilor 170

istoria preislamică 41, 113-114

regii din 112

stăpânirea otomană în vestul 92

supravieţuirea regimurilor 284

şi originile islamului 44

şi romanii 39-40

wahhabiţii 232, 239

vezi şi Arabia Saudită

Ardashir 31, 36

argint

din cele două Americi 141, 221

minele de 133-134

monedele 122, 136

arhitectură 215, 236, 290

aristocraţie 141, 160

Armata Arabă de Eliberare 277

armata otomană: vezi ieniceri

armate, ca agenţi ai schimbării 290

arme 91, 95, 213, 228

arme de foc

adoptarea 91, 94-95

importul 213

vezi şi arme

armeni

ca millet 247

în Iran 253

loialitatea faţă de otomani 250

naţionalismul 248

revoltele şi masacrele 250, 260-261

tiparniţa 206

Armenia

caracterul creştin 170

obţine independenţa 274

războaiele (58-66) 151

romanii revendică şi ocupă 37, 39

Arshak 31

artă şi artişti 19-21, 192, 290-291

artizani şi meşteşugari 166

Asasini 77-79

Ashab (povestitor de întâmplări comice) 200

Asia Centrală

cuceririle chineze 39

hanatele mongole 83

ruşii 219

statele independente 253

Astrahan 96

Atatürk, Mustafa Kemal

adoptă codul vestimentar occidental 13

înlocuieşte alfabetul arab cu cel latin 15

revoluţia şi reformele 264-265

statuile 291

tolerează vălul femeilor 14

Augustus (împărat roman) 38, 197

aur

comerţul roman cu 37

din cele două Americi 140, 221

minele de 133-134

monedele de 54, 59, 108, 136

Aurelian (împărat roman) 40

Austria

recuperează teritorii de la musulmani 215-216

vezi şi Sfântul Imperiu Roman

Avicenna: vezi Ibn Sina

ayan (notabili otomani) 99, 231-232, 237

Aydhab (Sudan) 71

Ayn Jalut, bătălia de la (1260) 80, 83

Azerbaidjan 81, 95, 204, 217, 269, 274

Azov 96

B

Baath (partid) 267

Babilon 26

Bagdad

căderea în mâinile mongolilor 79, 81

clasele sociale 142

cucerirea britanică (1917) 261

cucerit de Fatimizi 70

madrasa din 78

numele (Madinat al-Salam) 26, 65

Toghrul cucereşte 74

transformat în capitala Abbasizilor 65, 68, 70

vezi şi Irak

Bagehot, Walter 119

Baha’ al-Dawla, Khulasat al-Tajarib 204

Baha’i (credinţă) 253

Baiazid I (sultan otoman) 84, 87-88

Baiazid al II-lea (sultan otoman) 92, 193, 200, 206

Baku 269

Balcani

autonomia 232

Războaiele Balcanice (1912-1913) 259

revoltele 259

ţărănimea 102

Baltimore (Irlanda), robi luaţi din 138

bandiţi: vezi briganzi şi bandiţi

Bar-Kochba, revolta (135) 32

Barmaki (familia) 66-67

Barsbay (sultan al Egiptului) 136

Basarabia (Moldova) 217

Basra (Irak) 51, 53, 126, 153, 220, 260

Baybars (sultan al Egiptului) 83, 85-86

bănci şi activităţi bancare 136, 230

beduini 67, 81, 86, 168

Bektashiyya (ordin de dervişi) 100, 184-185

Bellini, Gentile, portretul lui Mahomed al II-lea 193

berberi 50, 73, 153, 168

Berke-Han 83

Berlin, Tratatul de la (1878) 219, 250

Biblia 203

bida (înnoire) 177-178

birocraţie

dezvoltarea 143-145

în Imperiul Otoman 205-206

profesionalizarea şi recrutarea 146-147, 150

Biserica Maronită (Liban) 227

bizanţ, ca termen 34

Blachère, Régis 196

Bosnia 90, 258

bresle (comerţ) 166

Brigada Cazacă (Iran) 258

briganzi şi bandiţi 167

Brusa 87, 89

Buddha 30

Buhara 69, 74, 79, 84, 205, 219

Bulgaria 250-251, 258-259

bumbac 127, 133

bunuri de lux, comerţul cu 137, 139, 156

Bursa: vezi Brusa

Busbecq, Ogier Ghislain de (baron) 94

Buyizi (dinastie) 68-69, 71-72, 74-75, 77-78, 117, 120

C

cadii (judecători) 147, 150, 174

caesar, ca titlu 107

cafea 15, 128, 187, 224

Cain şi Abel (povestea) 133

Cairo 70, 142

vezi şi Egipt

cal/cai

ca plată a impozitului 122

călăreţii mongoli 79

călăreţii persani (catafracţii) 95, 152

consideraţi avere 53

cozile de pe steagurile mongole 79

creşterea de către arabi 132

cu harnaşament mongol 13

cursele 197

dhimmi nu aveau permisiunea să călărească 165

dresajul ca metaforă pentru politică 175

în poezie 197

înlocuiţi de autovehicule 270

mâncând orez 126

nefolosiţi de obicei în agricultură 130

otomanii şi harnaşamentul european 291

şahul persan călare 36

şi Mahmud al II-lea 13

şi robii mameluci 167

califat

califii de la Cairo 85

declinul statutului religios 72

începuturile istorice 49

îndatoririle religioase şi seculare 63, 111-112

renaşterea după colapsul Selgiucizilor 76

statutul în epoca Abbasizilor 66, 68, 112, 117

succesiunea şi autoritatea 55-59, 63, 69, 111-115, 118, 123, 148

şi Fatimizii 70

şi mongolii 80

Califatul Abbasid

armata 153

doctrinele religioase 67

Egiptul recunoaşte 85

îi înlocuieşte pe Omeiazi 64-65, 113-115, 167

întemeiat la Bagdad 66, 70

mongolii distrug 79

poezia 196

scrierile istorice 202-203

sistemul de conducere 109, 116-117, 120

sistemul financiar 121, 123

şi califatul 112

şi rivalitatea cu Fatimizii 70-71

şi şiiţii 69

Califatul Omeiazilor

armata 153

arta 192

înlocuit de Abbasizi 64-66, 113-115

poezia 194, 196

practicile guvernării 119

succesiunea şi realizările 57-60, 62-63, 112

camătă 136, 156

Cambyses (împărat persan) 37

Campo Formio, Tratatul de la (1797) 245

Canaan 27

Canalul Suez 229, 259

capitulaţii (privilegii comerciale otomane) 225-227

capre 131-132

Caracalla (împărat roman) 40

Carlowitz, tratatul de la (1699) 214, 235

Cartea lui Iona 33

Cartea lui Iov 160

Caucaz, cucerirea de către ruşi 139

caucazieni, în elita conducătoare otomană 101, 205-206

cazaci 96

căi ferate 229

vezi şi linia ferată a Bagdadului

cămile 133, 135

căsătorie

a necredincioşilor 165

egalitatea în (kafaa) 141

poligamă 164, 292-293

şi drepturile femeilor 164

ceai 128-130

ceasuri 20

ceceni 101

Cehoslovacia, furnizează arme Israelului 279

cereale (grâne) 126, 221

cerşetori 167

Cevdet-paşa 249

Chagri (nepotul lui Selgiuk) 74

Chaldiran, bătălia de la (1514) 92

cherestea 126, 133

„chestiunea orientală” 103, 256

China

comerţul Romei cu 37, 39

continuitatea culturală 189

cuceririle din Asia Centrală 39

declinul musulmanilor în comerţul cu 72

pierde monopolul mătăsii 43

Chosroes I („Anushirvan”, împărat persan) 109,152

Churchill, William 17

Churchill, Winston (sir) 270

Ciad 275

cinematografie 20

circazieni 82, 86, 101, 139, 250

Cirenaica 220, 259, 263

Cirus cel Mare (rege al Persiei) 29-30

Cisiordania (malul vestic al fluviului Iordan) 278-279

clasă (socială) 141-143, 160-161

Cleopatra 30

cod vestimentar

schimbările 11-14, 244, 291-292

şi averea 156

Colbert, Jean Baptiste 224

comerţ

internaţional 136-140

perspectiva islamică favorabilă asupra 156

şi avansul Occidentului 222

Comnena, Anna 200

Compania Engleză a Indiilor de Est 95

Compania Levantului (britanică) 218

Compania Petrolieră Anglo-Iraniană 269

Concesiunea Reuter (Iran, 1872) 258

concubinaj 62, 164, 180, 292-293

Confucius 30

Constantin I cel Mare (împărat roman) 34, 48, 107-108

Constantinopol: vezi Istanbul

construcţia de nave 135

copii, statutul 161

Coranul

despre comerţ şi camătă 136, 156

despre egalitate 160

despre regi şi conducători 113-114

despre Satana 246

despre toleranţa religioasă 51

inscripţiile din Ierusalim 59-61

interzicerea traducerilor 203

natura divină 172

originile 47

supremaţia 171

şi istoria 201-202

tipărirea interzisă 207

vezi şi islam; Mahomed (Profetul)

corsari berberi 138

covoare, manufacturile 135

creştinism

ascensiunea 28, 33-34

atitudinea faţă de necredincioşi 161

atractivitatea preislamică 44

Biserica instituţionalizată 111

conflictele cu Imperiul Otoman 255-256

disidenţii se refugiază în Imperiul Otoman 102

în Imperiul Bizantin 110

în Liban 265

poziţia în Islam 163, 170

protejat din exterior în Imperiul Otoman 227

răspândirea în Sicilia şi Spania 72

rivalitatea cu islamul 211-212, 214, 242-243

toleranţa islamică faţă de 50

Creta 258

Crimeea, anexarea de către Rusia 138, 216

cruciade

ca război sfânt 181

în Orientul Mijlociu 84-85, 212

ocupă Ierusalimul 183

respinse 93, 155

Ctesiphon 26, 39, 65, 110

culturi (agricole) 125-130, 229

D

D’Arcy, William Knox 269

Daghestan 217

Damasc

biserica Sfântul Ioan 172

ca district militar 153

cucerit de britanici (1918) 261

Marea Moschee 61

numele 27

prădat de mongoli 86

Dan (părintele) 138

Dar al-Harb (Casa Războiului) 211

Dar al-Islam (Casa Islamului) 211, 235

Dardanele, în Primul Război Mondial 260

dawadar (funcţionar egiptean) 120

Declaraţia Balfour (1917) 266

defterdar (intendent al Finanţelor) 121

democraţia în ţările islamice 289-290

derebei (stăpâni ai văilor) 232, 237

dervişi 87, 89, 150, 184, 187-188, 238

vezi şi sufişti

devşirme (recrutarea băieţilor de către otomani) 88, 100-102, 232

dhimmi 163-165, 250

Dhofar 275

dirham (monedă) 122

divane (consilii) 120

diwan (departamente administrative) 195

Dolmabahçe (palat, Istanbul) 236

drept (islamic): vezi şaria

druzi (populaţie) 177, 227

E

Ecaterina a II-a cea Mare (împărăteasă a Rusiei) 215

economie

declinul în raport cu Occidentul 221-223

planificată de stat 35, 238

Edirne: vezi Adrianopol

educaţie

a femeilor 292-293

a robilor 163

străină, în Imperiul Otoman 295

şi deosebirea de clasă 142

vezi şi madrasa

Egipt

apărarea de către Aliaţi în al Doilea Război Mondial 269

autonomia în 232, 237

birocraţia 143, 145

Califatul Fatimid 70, 72, 75, 184

centru de putere 83-84

civilizaţia timpurie 25-26

comerţul 70, 72, 86, 91

conducătorii şi sistemul administrativ 119-121

conflictele şi acordurile cu Israelul 278-279

cucerirea otomană 85

cultura şi civilizaţia arabe 82, 91

datoriile 230

declinul economic 223

declinul mamelucilor 90-91

dezvoltarea transporturilor şi a călătoriilor 229-230

economia planificată 35, 238

expediţia franceză în (1798-1801) 16, 211, 218, 262

feudalismul 85-86

formează Republica Arabă Unită 276

ideea de patriotism 251-252

identitatea istorică 274, 284

independenţa 265, 273-274

independenţa faţă de Abbasizi 67

industria cinematografică 20

monopolul piperului 136

neafectat de mongoli 80

numele 26

ocupaţia britanică (1882) 219

politica franceză 245

radiodifuziunea 18

reforma politică 240-241

revendicarea Sudanului 275

revenit la orientarea sunnită 70, 85

revolta robilor (1446) 167

scăderea populaţiei 221, 223, 230

socialismul 286

sprijinul sovietic 280

sub stăpânirea otomană 92

tratatul cu Marea Britanie (1936) 265

ziarele 18

Elisabeta I (regină a Angliei) 225

emiri

autoritatea 117, 120

Epistola către Galateni 160

eroziune 131-132

Esad Efendi 184

Eschil 33

Etiopia (Abisinia)

caracterul creştin 170

italienii invadează (1936) 265

în Arabia de Sud 40, 43

relaţiile cu bizantinii 43

eunuci 138, 161, 163, 234

Europa (şi Occidentul)

avansul împotriva Islamului 214-215, 218

comerţul şi puterea navală 97

consilierii militari din 228, 236

contribuţiile la lumea islamică 212

dezvoltarea politică şi economică 98, 140

dominaţia şi influenţa în Orientul Mijlociu 221, 237, 239, 285-286, 193

impactul modernizator 21-22

influenţa şi puterea musulmane 212

influenţele culturale 290, 193

lipsa de interes a primilor musulmani faţă de 204-205

naţionalismul şi patriotismul 251

rivalitatea cu otomanii 98-99, 102

superioritatea tehnologică şi economică 140, 223-225

evrei

atitudinea faţă de goi 161

ca millet 247

captivitatea şi eliberarea din Babilon 29-30

formează o brigadă în al Doilea Război Mondial 268

fug din Spania în Imperiul Otoman 102

Himyariţii adoptă religia 43

imigranţii din Palestina 267-268, 276

influenţa 32-33

interdicţiile 180

introduc tiparul în Orientul Mijlociu 16, 206-207

în Arabia 44

în Iran 253

în statele arabe musulmane 50, 164, 170

în Tiran 42

lipsa preoţilor 147

naţionalismul 248

persecuţia nazistă 267, 276

poezia 199

poziţia în Imperiul Otoman 227

religia 28-31

revolta (66-70) 151

se opun romanilor 31-32

şi declinul otomanilor 249

şi sionismul 266

teatrele şi actorii 201

vezi şi Israel; limba ebraică; sionism

Ezra (scrib, personaj biblic) 143

F

fanarioţi (clasă de greci, Istanbul) 249

Farazdaq (poet) 198

Fars (Iran) 80

farsi 191

vezi şi zoroastrism

Faruk (rege al Egiptului) 284

fatalism: vezi predestinare

Fatima (fiica Profetului) 56, 69-70

Fatimizi (califi)

ascensiunea la putere 70, 72, 74, 168

autoritatea 117

califatul suprimat de Saladin 75, 78, 184

declinul 71

ismailiţii îi resping 76

poeţii 198

Selgiucizii îi înving 75

fatwa 174

Faysal (rege al Irakului) 263

femei

ca forţă de muncă 292

drepturile şi dezavantajele 163-164, 244

emanciparea 244, 291-293

în poezie 195-196

modernizarea codului vestimentar 14, 291-292

statutul 62, 161-164, 244

şi căsătoria 142

Feodosia (port la Marea Neagră) 259

fes (tarbush) 13

fetihname („cărţi de cucerire”) 17

feudalism 159-160

filosofie 204

Finike, bătălia de la (654-655) 56

Firdousi, Shah name 199

forţe armate

organizarea şi recrutarea 151-155

vezi şi armate; ieniceri

Franţa

educaţia în Imperiul Otoman 227

expediţia în Egipt (1798-1801) 16, 211, 218, 228

influenţa şi câştigurile teritoriale postrevoluţionare 245

introduce presa scrisă în Orientul Mijlociu 16

în Orientul Mijlociu 218

îi protejează pe catolicii din Orientul Mijlociu 227, 270

în Războiul Crimeii 218-219

în Războiul Suezului 280

mandatele 263, 265

monarhia 98

obiectivele şi realizările din Orientul Mijlociu 270-272

ocupă Algeria şi Tunisia 218-219

ocupă Marocul 220

oferă consilieri militari otomanilor şi Egiptului 228

privilegiile comerciale în Imperiul Otoman 225

rivalitatea cu Marea Britanie în Orientul Mijlociu 262-264, 270

şi Iranul 257

traducerea în turcă a istoriei 204

Frederic al II-lea (împărat al Sfântului Imperiu Roman) 183

fructe şi legume 127-128, 130, 212

fumat: vezi tutun şi fumat

Fustat (Egipt) 51, 53, 153

G

Galileea 27

Gallipoli 87, 260

Gama, Vasco da 140

Gawhar Shad (moschee, Mashhad) 80

Gaza

cucerirea britanică (1917) 261

„fâşia” 278-279

Gazette Française de Constantinople 16

Genova 87

Georgia 79, 170, 217, 274

Gerardus de Cremona 205

Germania

ameninţarea nazistă în Orientul Mijlociu 266-268

ca ameninţare la începutul secolului XX 258

consilierii militari din 228

interesul în Orientul Mijlociu 219

în Iran 257

rolul protector în Imperiul Otoman 227

unificarea 241

Ghassan (principat arab) 42

Ghazan (han) 84

Ghaznavizi (dinastie) 73-74

ghuluww (exces) 177

Ginghis-Han 79

Goitein, S.D. 208

Golful Persic 41, 70, 258, 263

Gondishapur (Iran) 149

grâne: vezi cereale

greci

ca millet 247, 252

despre străinul ca barbar 161

naţionalismul 248, 251, 253

negustorii şi bancherii 234

statutul în Imperiul Otoman 249

Grecia

Creta se uneşte cu 258-259

intră în NATO 280

în Primul Război Balcanic 259

posesiunile teritoriale franceze 245

realizările şi influenţa 30, 32-33, 35

H

Hadim Mehmed-paşa (mare vizir) 101

Hafiz (poet) 80

Hagia Sophia (Sfânta Sofia, Istanbul) 107

Haj Amin al-Husayni (muftiu al Ierusalimului) 266

hajj (pelerinaj) 137, 179

Hanafi (şcoală de drept) 176-177

Hanbali (şcoală de drept) 176

Hanif 44

harem 163

Harun al-Rashid (calif) 66-67, 122, 206

Hasan (fiul lui Ali) 57, 112

Hasan ibn Sabbah 76-77

Haşemiţi (monarhie) 274

Hatra 40

hârtie 134, 206

Herat 84

Herodot 26

Herţegovina 258

Hijaz (regiune, Arabia de Vest) 44, 47, 59, 159, 260-261, 263-264

Hijra 43

Hilal (trib de beduini) 73, 140

Hira (principat) 42

Hisham (calif) 59, 63

Hitler, Adolf 266

Hoarda de Aur (hanat) 84

Hoca Efendi: vezi Saadeddin

Homs (Siria) 153

Horezm (provincie) 76, 79, 84

Hormuz 95

Hulagu (conducător mongol) 79, 83-84

huni (Hiung Nu) 39

Husein (fiul lui Ali) 58

Husni Zaim (colonel) 284

Hussein (şerif) 261, 263

I

Ibn al-Mutazz 128

Ibn al-Zubayr, Abdallah 59

Ibn Battuta 134

Ibn Khaldun 131

Ibn Raiq, amir al-umara 68

Ibn Saud, Abd al-Aziz (rege al Arabiei Saudite) 263-264, 267

Ibn Sina (Avicenna) 205, 207

Ibn Taymiyya 178

Ibrahim Müteferrika 207

Ibrahim Peçevi 128

iconografie: vezi portretistică

Idumea 27

ieniceri

căsătoria 100

în bătălia de la Mohács 93

recrutarea 88, 99-101, 155

statutul şi organizarea 99-101

supravieţuirea 155

Ierusalim

Biserica Sfântului Mormânt 61

cruciaţii ocupă 183

cucerirea de către britanici (1917) 261

inscripţiile coranice 61

în împărţirea Palestinei 277

locurile sfinte ale islamului 60-62

Moscheea al-Aqsa 60

Moscheea lui Omar 60

numele 61

protejarea locurilor sfinte creştine 227

recucerit de la cruciaţi 75

supus romanilor 32

Templul 29, 32

iezuiţi 17

Iisus Hristos 48

ijma (doctrina consensului) 175-176, 201

ijtihad (opinie independentă) 176

ilhad (deviere) 177

Ilhani 83-84

ilm (cunoaştere) 146

ilustraţiile şi aluminurile din cărţi 193, 199

imami 69, 71, 183

Imperiul Bizantin (Imperiul Roman de Răsărit)

aristocraţia 160

comerţul cu Orientul 37, 41

conflictul cu Persia 41, 43

copleşit de Islam 36, 87, 212

cucerirea otomană 87, 89

declinul comerţului 136

disputele bisericeşti 43

impozitele 50

înfrângerea în bătălia de la Finike (654-655) 56

obiectează împotriva monedelor califale de aur 59

ofensiva împotriva califatului 73

organizarea administrativă 108

originile 34-35

preocupările faţă de ortodoxie 170

proprietatea funciară 157

religia creştină 110

respectul musulmanilor faţă de 212

retragerea în faţa cuceririlor arabe 53

rolul împăratului 108

Selgiucizii înfrâng 75

trece printr-un jihad 182

Imperiul Habsburgic: vezi Sfântul Imperiu Roman

Imperiul Roman

adoptă şi practică creştinismul 34

armata 35, 108

cetăţenia 33

comerţul cu Orientul 37, 39

divizarea (Răsărit-Apus) 34

domină Vestul 25, 30-32

expediţiile şi cuceririle din Orient 38-39

războaiele din Orient 36-37, 41

rivalitatea cu Persia 108

sistemul stat-religie 110

şi evreii 30-32

vezi şi Imperiul Bizantin

impozitare

a necredincioşilor 164

de către proprietarii de pământ 157-158, 231

pentru scutirea de serviciul militar 248-249

potrivit şariei 121-123

Imr al-Qays 197

Imru’l-Qays ibn Amr 113

in 127, 133, 135

India

apărarea de către britanici 270

comerţul cu Fatimizii 70

comerţul cu romanii 37, 39

continuitatea culturală 189

puterile europene în 218

stăpânirea britanică ia sfârşit 277

şi comerţul maritim portughez 91

şi rivalitatea ruso-britanică în Iran 257

infracţiuni şi infractori 167

Insulele Ionice 245

Intifada 279

Ioan al VIII-lea (papă) 182

Iordania

ca district militar 153

conflictele şi acordurile cu Israelul 278-279

contestată de OEP 275, 279

formarea (iniţial Transiordania) 263, 265

independenţa 273

oferă cetăţenie palestinienilor 278

Irak

autonomia 232

birocraţia 119

centru al Abbasizilor 65

conducerea Partidului Baath 267, 284

declinul economic 223

dezvoltarea politică 282

efectul cuceririi mongole 81

emanciparea femeilor 292

independenţa 265, 273

industria petrolieră 269

îi reprimă pe şiiţi 275

în Pactul de la Bagdad 280

în Primul Război Mondial 260

întemeiat ca monarhie 263

îşi pierde preponderenţa 84

monarhia Selgiucizilor 75

nemulţumirile din al Doilea Război Mondial 267

numele 26

războiul cu Iranul (1980-1988) 281

revendicarea şi atacul împotriva Kuweitului 275-276, 282

revolta robilor (868-883) 167

sub stăpânirea otomană 92

şi nemulţumirile kurzilor 275

şi regimul lui Saddam 295

Iran (Persia)

acordul cu Marea Britanie din 1919 26

arta 193

birocraţia 143-144

căsătoria 292

centru de putere postmongol 91, 214-215

codul vestimentar 12, 14

comerţul 224

concesiunile petroliere britanice 269

conducerea şi administrarea 109

conflictul cu bizantinii 41, 43

consilierii militari occidentali 228

conştiinţa naţională 251, 253

controlează Yemenul 43

demarcarea frontierelor 255

dominaţia 74

efectul mongolilor asupra 80, 84

efectul patriotismului 253

feudalismul 160

folosirea armelor de foc 94-95

influenţa culturală 81-82, 90

influenţa slabă a Occidentului 252

interesul francez faţă de 257

intervine în conflictul din Dhofar 275

în Pactul de la Bagdad 280

îşi menţine independenţa 264

lipsa documentelor din 144

minorităţile etnice şi religioase 253

numele 25, 28

organismele constituţionale 14, 287

otomanii înving (1514) 92

pericolul rusesc şi războaiele cu ruşii 217, 220

presiunea sovietică 280

puterea militară 152-153

puterea şi domnia Safavizilor 91, 214-215

războiul cu Irakul (1980-1988) 281

războiul cu otomanii (1821-1823) 255

reformele constituţionale 257

regalitatea 117, 119

religia 29-31, 44, 214-215, 253

revoluţia din 1979 19, 287-288

rivalitatea cu Roma 108

sferele de influenţă rusă şi britanică în 220, 257-259

sub conducerea şahilor Pahlavi 264

supremaţia turcă în 76

şi Concesiunea Reuter 257

şi cuceririle arabe 54, 109

şi întemeierea Califatului Abbasizilor 64, 67

tentativa de reformă politică 240

Isfahan 95

islam

acceptarea comerţului şi a averii 156

ascensiunea şi răspândirea 28, 33, 36, 41, 44, 50-52, 63, 111, 170

asumarea dominaţiei mondiale 62

atitudinea faţă de monarhie 112-113, 117-118, 165

atitudinea faţă de necredincioşi 161, 228

autoritatea şi ortodoxia 175-178

ca forţă unificatoare 137, 180

cei cinci stâlpi ai credinţei 179-180

civilizaţia urbană 168

„civilizaţie intermediară” 207-208

dominaţia în Orientul Mijlociu 170

egalitarismul social 141-142, 160, 165, 243

femeile în cadrul 163

formele de guvernare şi de conducere 113-114, 116, 118, 120, 123

fundamentalismul şi modernizarea 290-293

impactul revoluţionar şi teoria politică 63, 165

influenţa sufistă 82

interdicţiile 180-181

istoriografia 49

învăţaţii şi „clerul” 147

lipsa clerului 147

organizarea instituţională 89

originile 47-49

practicile şi rugăciunea 19, 172, 179

predica săptămânală 173

primele construcţii 60-61

reacţia la influenţa Occidentului 235, 238-239, 241-246

renaşterea culturală 72

rivalitatea cu creştinii 211-212, 214, 242-243

sciziunile 57-59, 69, 82

semnificaţia 171

şi dezvoltarea birocraţiei 146

şi guvernarea 77, 111

şi lumea exterioară (nemusulmană) 211-212

şi militantismul turc 78

şi nevoile sexuale 195-196

şi revoluţia şi democraţia 287-290

şi robii 160, 162-163

şi sistemul financiar 121

şi studiul istoriei 202

teama de dezbinare 184

toleranţa 178-179, 246

tradiţiile 173-174, 175

vezi şi Coranul; moschei; şaria; şiism; sunniţi

Ismail (fiul lui Jafar al-Sadiq) 69

Ismail (şah al Iranului) 92

ismailiţi

dezbinarea 69-70, 76, 173

poeţii 198

şi propaganda Fatimizilor 70

toleranţa 177

Israel

câştigurile teritoriale 278-279

conflictele şi acordurile cu vecinii arabi 276-281

în Războiul Suezului din 1956 280

întemeiat ca stat 266, 274, 277

nerecunoscut de statele arabe 278

numele şi originile 27

recunoaşte OEP 279

şi transferul teritoriilor ocupate 283

vezi şi evrei

Istanbul (Constantinopol)

bancherii străini 226

capitală a Imperiului Roman de Răsărit 34

căderea (1453) 36, 89-90, 212

clădirile 107, 172, 236

populaţia 230

securitatea 110

istorici şi istorie 150-151, 201-203

Italia

ameninţarea fascistă în Orientul Mijlociu 267

atacă Tripoli (1911) 259

coloniile nord-africane 220, 263

declinul comerţului 140

invadează Etiopia 265

privilegiile comerciale cu Imperiul Otoman 225

recunoaşte Republica Tripolitania 263

unificarea 241-242

Iuda 27

Iudeea 27, 30-32

Iugoslavia 295

Iulian Apostatul (împărat roman) 34

Iustinian (împărat roman) 34, 42-43, 107

Ivan al III-lea cel Mare (ţar al Moscovei) 96

Î

împăraţi, rolul religios-laic 107-108

împrumut financiar: vezi camătă

Înalta Poartă 233

Înălţimile Golan 278-279

J

Jafar al-Sadiq (imam) 69, 156

Jahiliyya (Epoca Ignoranţei) 41

Jalal al-Din Rumi 186-187

Japonia, învinge Rusia (1905) 240, 258, 265

Jaspers, Karl 30

Jebe (general mongol) 79

Jeride-i Havadis (ziar turcesc) 17

jihad 152, 181-184, 259, 295

jocuri pe tablă 20-21

Junii Turci 241, 250, 258-259, 287

jurnalişti 17

K

kalam (teologie islamică) 171

Kang Ying 39

Kantakouzenos, Ioannis 87

kanun (reguli) 175

Kara Mustafa-paşa (mare vizir) 103

Karakanizi (dinastie) 73-74

Kara-Khitay (populaţie) 76, 79

Karbala, bătălia de la (680) 58-59

karmaţieni 69

Kars 259

Katib Çelebi 15

Kavadh (împărat persan) 109

Kazahstan 274

Kazan 96

Kemal (Atatürk), Mustafa: vezi Atatürk, Mustafa Kemal

Kemalpashazade Ibn Kemal (cronicar) 90, 93

Khalid al-Barmaki 66

kharigiţi 58, 63, 168

khassa 121, 141-143, 166

khazari 73

Khiva 219

Khomeini (ayatollah) 19, 22, 281, 288-289, 192

Khurasan

armata abbasidă din 153-154

revolta 63-64

sultanii Selgiucizi 74

şi redeşteptarea sunnită 77

Tahir în 67

Kinani 196

Kinda (regat arab) 113

kipchaci 74, 84, 86

Kirman (monarhie Selgiucidă) 75

Kitab al-Aghani (carte de cântări) 198

Kîrgîzstan 274

Knolles, Richard 93

Koçu Bey 100-101

Kokand 219

Konya (anterior Iconium) 75, 86

Köprülü, Ahmed (mare vizir) 103

Köprülü, Mehmed (mare vizir) 103

Kosovo, bătălia de la (1389) 87

Kuciuk-Kainargi, Tratatul de la (1774) 211, 215-216, 222, 227, 237

Kufa (Irak) 51, 53, 64, 153, 198

kurzi 250, 275, 283

Kuweit

atacul irakian asupra 275-276, 282, 294

autonomia în timpul domniei familiei Sabah 256

independenţa 273

L

Lao Zi 30

Legiunea Arabă 268

„Legiunile Orientului” 268

legume: vezi fructe şi legume

lemn: vezi cherestea

Leon al IV-lea (papă) 182

Leon al VI-lea (împărat bizantin), Taktika 182

Lepanto, bătălia de la (1571) 94

Liban

acordul cu Israelul 278

autonomia 255

disensiunile interne 274, 284, 295

excluderea OEP 279

francezii creează şi administrează 263, 265

independenţa 273

revendicarea de către Siria 275

şiiţii 289

Libia

conflictele de la frontieră cu Ciadul 275

crearea 267

independenţa 273

revoluţia 284

tentativele de unificare 276

Liga Arabă (Liga Statelor Arabe) 269, 273, 275, 277, 279

limba arabă

ca limbă islamică 50-51

conţine vestigii ale unor limbi preislamice 190-191

dicţionarele 204

folosită în scopuri administrative 144-145

păstrată 110

preponderenţa 15, 55, 81, 136, 196-198

răspândirea 27

scrierile istorice în 202-203

şi dezvoltarea clasei de mijloc 226

şi stilul gazetăresc 17

tiparul în 206-207

limba aramaică 27, 191

limba berberă 191-192

limba coptă 25, 191

limba ebraică 15, 192

limba engleză 271

limba franceză 271

limba greacă

în Imperiul Bizantin 110

Noul Testament în 35

statutul 38

traducerile învăţaţilor musulmani din 204-205

utilizată în scopuri administrative 143-144

limba kurdă 247

limba persană

influenţată de arabă 15, 36

în epoca Timurizilor 84

preponderenţa 191

stilul jurnalistic 18

sub Samanizi 68

supravieţuirea 36, 81, 110, 253

şi cultura iraniană 28, 90, 110

limbi 15, 27-28, 35, 189-191

vezi şi limbile individuale

limbi semitice 27

vezi şi limbile individuale

limbi turcice 15, 17, 84, 90, 191, 207

linia ferată a Bagdadului 220

literatura arabă 196-200

literatura persană 68-69, 199

literatură 192-201, 291

vezi şi literaturile individuale

Ludovic al IX-lea (rege al Franţei) 85

Lütfi-paşa (mare vizir) 94, 121

Luther, Martin 103

M

Macabei 32

Machiavelli, Niccolò 98

madrasa (şcoală de teologie) 78, 149

Mahmud al II-lea (sultan otoman) 13, 17, 228, 237

Mahmud din Ghazna 77

Mahomed (Profetul)

acceptă comerţul 156

condamnă inovaţia 176

despre propaganda poetică 198

despre regalitate 119

în calitate de conducător 111

moartea 49

naşterea 41, 47

originile islamului şi misiunea religioasă 47-49, 111, 171

războiul 152

scrisorile către regi şi prinţi 107

şi istoria 201-202

şi ortodoxia 176

vezi şi Coranul; islam

Mahomed I (sultan otoman) 88

Mahomed al II-lea Cuceritorul (Fatih; sultan otoman) 19, 88-90, 115, 193

majlis (sau jama’a) 114

Malik ibn Anas 142

malik, ca titlu 113, 117

Maliki (şcoală de drept) 176

Malik-şah (mare sultan Selgiucid) 74

mameluci

administraţia din Egipt 83-86

alcătuirea 86

cultura 90-91

declinul sultanatului 90

originea de soldaţi robi 73, 82

otomanii îi înving 92, 94

resping folosirea armelor de foc 91, 94

maniheismul şi Mani 31, 67, 109, 170

Manuel al II-lea Paleolog (împărat bizantin) 200

manufacturi

metodele de manufactură 136

natura 133-134

superioritatea occidentalilor 222

susţinerea statului pentru 136

maqama (gen literar) 199

Marcellinus, Ammianus 388

mare dragoman (funcţie) 249

mare vizir (Înalta Poartă) 233

Marea Britanie

acordul cu Persia din 1919 264

alianţa cu Rusia (1907) 258

atacă Imperiul Otoman (1806-1807) 228

campaniile din Orientul Mijlociu în Primul Război Mondial 259-261

comerţul cu Indiile de Est 95

îi sprijină pe otomani 256

în disputele privind Peninsula Arabia 255

în Orientul Mijlociu 218, 220

în Pactul de la Bagdad 280

în Războiul Crimeii 218-219, 256

în Războiul Suezului 279

limitează imigraţia evreiască în Palestina 267-268, 276

mandatele 263, 265

obiectivele şi realizările din Orientul Mijlociu 270-272

ocupă Egiptul (1882) 218

privilegiile comerciale în Imperiul Otoman 225

puterea maritimă 217-218

rivalitatea cu Franţa în Orientul Mijlociu 262-264, 270

rivalitatea cu Rusia în Iran 257-258

sprijină revolta arabă 261

tratatul cu Egiptul din 1936 265

Marea Mediterană, flota otomană 93

Marea Neagră

acţiunile din Primul Război Mondial 259-260

avansul şi accesul Rusiei la 96, 216-217, 219

ca rută comercială timpurie 37, 39

comerţul vest-european 222

flotele otomane 96

mamelucii importaţi din 82

şi comerţul cu robi 138

şi imperiul lui Soliman 98

vezi şi Crimeea

Marea Roşie 39, 42

marionete şi spectacole de marionete 201

Mariţa, bătălia de pe (1371) 87

Maroc

dezacorduri privind frontierele 275

francezii în 220

identitatea istorică 274

independenţa 273

revendicarea Mauritaniei 275

stabilitatea politică 284

Marwan al II-lea (calif) 63, 65

Maslama 58

Mauritania 273, 275

Mazdak 31, 191

mătase

comerţul cu 37, 39, 139, 221-222

sericicultura în Asia Mică 43, 127

mâncare şi băutură 127, 212

vezi şi alimente şi băuturi individuale

Mecca

ameninţată de cruciaţi 183

atacul etiopienilor 43

ca oraş sfânt 61

cucerirea de către Mahomed 48

Kaaba 179

locul naşterii lui Mahomed 47

pelerinajul 121, 136, 179-180

reconstruită de Abbasizi 66

stăpânirea otomană 92

medici 150

vezi şi medicină

medicină (islamică) 150, 204

Medina (Yathrib)

ca oraş sfânt 61

Mahomed la 48

pelerinajul 121, 136, 179-180

reconstruită de Abbasizi 66

stăpânirea otomană 92

Mehmed Bahai Efendi (mare muftiu otoman) 15

Menandru 41

Merv 67, 74, 79, 219

Mesopotamia 26, 37

vezi şi Irak

meşferet (întâlniri consultative otomane) 116

meşteşuguri: vezi artizani şi meşteşugari

Metaxas, Nicodemus 206

Mevlevi (ordin de dervişi) 187

mezi 29

millet (minorităţi religioase) 246-248, 250, 252

minereuri 133-134, 137

vezi şi petrol

mirodenii 37, 127, 130

Mirza Abu Talib 173-174

mithraism 31

„Moartea neagră” 140

Moavia (calif) 56-57, 113-114

mobile 14, 192

Mohács, bătălia de la (1526) 93

Moise (legislatorul) 48

Moldova (România) 216-217

monarh Himyarit (sudul Arabiei) 40, 42

monarhie: vezi regalitate

monedă 122-123, 136

vezi şi monede şi sistem monetar

monede şi sistem monetar

bizantine din aur 108

califale 59

circulaţia 54

lipsa efigiilor 19

vezi şi monedă

mongoli

ascensiunea şi cuceririle 79-82

centrele de putere succesoare 83

codul vestimentar şi stilul 13

conducerea 116

convertirea la islam 80, 110

efectul distructiv 140

introduc ceaiul 128

învinşi la Ayn Jalut 80, 83

respinşi de armatele musulmane 155

şi jihadul 184

şi sistemul mameluc egiptean 85

urmăresc alianţa cu Europa creştină 83

monoteism 28-29

Montagu, Mary Wortley (lady) 205, 233

Morosini, Gianfrancesco 129

moschei 171-173

muftiu (jurisconsult) 148, 150,174

muftiul Ierusalimului: vezi Haj Amin al-Husayni

Muhammad Ali-paşa (guvernator al Egiptului) 17, 228, 237

Muhammad al-Shaybani 156

Muhammad ibn Abd al-Wahhab (1703-1787) 256

Muhammad ibn Abd al-Wahhab (al-Wazir al-Ghassani) 16

Muhammad ibn Saud (din Dariyya) 256

Muhammad ibn Zakariya al-Razi (Rhazes) 205

Muhammad Reza-şah Pahlavi (şahinşah al Iranului) 264

muhtasib (inspector al stăpânirii) 147

Murad al II-lea (sultan otoman) 88

Murad al III-lea (sultan otoman) 100, 225

Murad al IV-lea (sultan otoman) 15, 103

Musa (fiul lui Jafar al-Sadiq) 69

Musab ibn al-Zubayr 59

musulman

semnificaţia 171

vezi şi islam

Musurus, Kostaki 249

Mutazila (doctrină) 67, 179

muzică 21, 192-193, 243, 291

N

Nabateea (provincia Arabia) 38-39

Nabucodonosor (rege al Babilonului) 29

Nadir-han 215

Nahhas-paşa (Egipt) 267

Namara (Siria) 113

Napoleon I Bonaparte (împărat al francezilor) 228, 257, 262

Napoleon al III-lea (împărat al francezilor) 156

Naqshbandi (ordin de dervişi) 238-239

Nasser, Gamal Abdel 267, 284

naţionalism 242, 246-248, 251-253, 283

necredincioşi (ai religiei islamice)

drepturile şi dezavantajele 164-165

statutul inferior 161-162, 246

şi apostazia 178

toleraţi (dhimmi) 164-165

Negev 27

Nicolae I (ţarul Rusiei), despre „bolnavul” Europei 254

Nicopole, bătălia de la (1396) 87

Nishapur 74

Nizam al-Mulk 76-78, 186

nomazi 113, 168-169

Noul Testament 35

nubieni, sursă de robi 162

Nureddin 75

Nuri al Said 267

Nuristan (fostul Kafiristan) 184

nutreţ 127

O

O mie şi una de nopţi, traducerea în limba franceză 243

oameni de rând: vezi amma

oameni eliberaţi 161

Odessa 217, 259

oi 131-132

Oile Albe (clan de turcomani) 84

Oile Negre (clan turcoman) 84

olandezi (şi Olanda), ca putere navală 95

Öljeitu (han) 81

Oman 275

Omar al II-lea (calif) 62, 119, 148

Omar ibn al-Khattab (calif) 55, 57, 119, 170, 195

orez 126

Organizaţia Naţiunilor Unite (ONU) 277-278, 294

Organizaţia pentru Eliberarea Palestinei (OEP) 275, 279, 283

Organizaţia Tratatului Atlanticului de Nord 280

Orosius, tradus în arabă 204

Osman (sultan otoman) 87, 98

otomani şi Imperiul Otoman

absolutismul şi sistemul administrativ 97-99, 101-103, 115-116, 119-121, 175

alianţele şi sprijinul occidentale 256

ameninţarea safavidă 91-92

arhivele 125, 166, 168

armata 88-89, 99, 155

arta 193

asediul şi înfrângerea de la Viena (1683) 94, 103, 211, 213

ca „bolnav” al Europei 254

consilierii militari occidentali 228, 236

consiliul imperial (divan-i humayun) 115-116

continuitatea 125

cuceresc Egiptul 85

declinul autorităţii în provincii 232, 237

declinul comerţului 140, 221-223

declinul relativ faţă de Occident 98-99, 103, 140, 223-224, 235, 250

elita conducătoare 141, 142, 233

expansiunea şi războaiele în Europa 90, 93-94, 97

folosirea armelor de foc şi a artileriei 91, 94-95, 213, 256

impozitele 102-103

influenţa Revoluţiei Franceze 244-245

introduc presa scrisă 17

islamul instituţional 89

istoricii 150-151, 203

îi înving pe mameluci 91-92

îi înving pe Safavizi 92

împrumuturile şi datoriile externe 229-230

în Primul Război Mondial 259-262

încercarea de controlare a economiei de către stat 238

înfrângerea şi sfârşitul imperiului 262, 264, 271

întemeierea dinastiei şi imperiului 87

naţionalismul 102, 242, 246, 251-252

oamenii de rând 166, 168

politica panislamică 241

populaţia 221, 230

privilegiile comerciale (capitulaţiile) 225-226

proprietatea asupra pământului şi fiefurile 99, 102, 231

puterea maritimă 93-94

puterile occidentale în 220, 235

războiul cu Iranul (1821-1823) 256

războiul cu Rusia din 1877 219

reforma politică 239-240

refugiaţii din vest 102-103

revendicările nemusulmanilor privind cetăţenia egală şi independenţa 248

revoltele împotriva 255, 259

revoluţia constituţională (1908) 258

sistemul financiar şi veniturile 121, 123

sultanatul 119

şi ameninţarea rusească 96

şi avansul Rusiei 215-220

şi „chestiunea orientală” 103, 256

şi dervişii 187

şi jihadul 184

şi Războiul Crimeii 219

şi tiparul 206, 236

Timur îi învinge 84

tratatul din 1606 cu Sfântul Imperiu Roman 96-97

tratatul din 1699 cu Sfântul Imperiu Roman 214, 256

P

„pacea cea lungă” (romano-persană) 36, 40-41

Pactul de la Bagdad 280

Palestina

ca district militar 153

cererile sioniste de creare a unui stat evreiesc 266

creată sub mandat 263

guvernarea directă a britanicilor 265

imigraţia evreiască 267-268, 276

numele 32

retragerea britanicilor şi împărţirea 277

vezi şi Israel

palestinieni

refugiaţii arabi 278

şi obţinerea eliberării 283

Palmyra (actualul Tudmur) 39-40

Pan Chao (general chinez) 39

panarabism 285

panislamism 241

papirus 120, 134

parţi 31, 36, 39-40, 152

Pasvan-Oğlu Osman-paşa 232

patriotism 251-253

Peraea 27

Persia (antică)

adoptă islamul 36

controlează ruta comercială spre Orient 37, 42

domină Orientul 25, 30

expansiunea şi cuceririle 40

numele 28

rezistenţa împotriva şi disputele cu romanii 31, 36-37, 40

şi evreii 29-30

vezi şi Iran

perşi (popor) 29

Petra 38-40

petrol 139, 269-270, 294

pictori şi picturi 192-193

piese de teatru: vezi teatru

piper 136, 139

poeţi şi poezie 151, 193-199

poezia ebraică 197

poezia narativă 199

poezia turcă 199

poezii de dragoste 195-196, 199

poliţia şi menţinerea ordinii

de către legiunile romane 151, 191

în califat 151

în oraşele arabe medievale 166

în Palestina sub mandat 276-277

puterile transferate de Israel autorităţilor palestiniene 279

sclavii sciţi (Atena antică) 154

termenul arab pentru 191

Pompei cel Mare 30, 38

populaţie 221, 230, 294

portocale 127

portretistică 19-20, 193

Portugalia

comerţul şi descoperirile geografice din Orient 91, 136, 140, 217-218

otomanii îi provoacă în Oceanul Indian 93

refacerea după cucerirea musulmană 212, 217-218

rivalitatea cu englezii 95

post 188

predestinare (fatalism) 21

preţuri 135, 221

Primul Război Mondial (1914-1918) 259-262

profesii 149-150

proprietatea funciară 100, 102, 157-159, 221, 229, 231

Ptolemei (dinastie, Egipt) 35

Q

Qadjari 217

Qansuh al-Ghawri (sultan mameluc) 91

Qasr Amra (Iordania) 62

Qatwan, stepa, bătălia din (1141) 76

Qawam al-Din 80

Qayrawan (Tunisia) 51, 153

Qazvin (Iran) 95

Qom (Iran) 51, 153

Qurays (trib) 112, 152

Qutb al-Din 80

R

rabini 147

radiodifuziune 19

Ramadan 180

Rashid al-Din, Jami al-Tawarikh 81-82, 137

Rashid Ali al-Gaylani 267

Rashidun 55

războaie mondiale: vezi al Doilea Război Mondial; Primul Război Mondial

Războiul Crimeii (1854-1856) 17, 219, 229, 261

Războiul din Golf (1990-1991) 276, 281

Războiul Franco-Prusac (1870) 219

Războiul grec de Eliberare 249

Războiul Rece 280-281, 283

Reforma (europeană) 243

regalitate şi monarhie 112-113, 117, 119, 165

religii (precreştine) 28-29

Renaşterea (europeană) 243

Renaud de Châtillon 183

Republica Arabă Unită 276, 284

Revoluţia Franceză, influenţa 242-244, 288

revoluţie

în ţările din Orientul Mijlociu 287-289

vezi şi Revoluţia Franceză

Reza Khan Pahlavi (şahinşah al Iranului) 264

Rhazes: vezi Muhammad ibn Zakariya al-Razi

robi

abolirea sclaviei 244

africani 134, 137, 139, 163, 234

ca soldaţi 98, 100, 154-155, 163-164

comerţul cu 137-140

drepturile şi dezavantajele 162

în administraţia şi la curtea otomane 101, 164, 233-234

nubieni 162-163

revoltele 163, 167

statutul inferior 161-162, 244

şi jihadul 181

turci 73

utilizarea 163-164

Rodos, acordul de la (1949) 278, 284

România: vezi Modova; Valahia

Rum 86

Rumelia 89

Rumi: vezi Jalal al-Din Rumi

Rusia

alianţa cu Marea Britanie (1907) 258

anexează Crimeea 138, 216

avansul şi expansiunea în teritoriile musulmane 96, 215-220, 228

cucereşte Caucazul 139

hanatele mongole din 83-84

în Asia Centrală 219

în Primul Război Mondial 259

învinsă de Japonia (1905) 240, 258

misiunea la Isfahan 96

războaiele cu Iranul 217

războaiele din secolul al XIX-lea cu otomanii 219, 256

reformele constituţionale 258

revoluţia din 1917 261, 263, 287

rivalitatea cu Marea Britanie în Iran 257-258

statutul în Imperiul Otoman 223-224

şi Războiul Crimeii 219

vezi şi Uniunea Sovietică

Rycaut, Paul (sir) 154

S

Saadeddin (Hoca Efendi) 88

Saadi (poet) 80

saalik (poeţi briganzi) 167

Sabah (familie, Kuweit) 256

sabeeni (sectă) 204

Sadat, Anwar 267

Saddam Hussein 267, 281-283, 294-295

Safarizi (dinastie) 68

Safavizi (dinastie) 91-92, 95-96, 121, 168, 214, 253

Said Efendi 207

Saladin (Salah al-Din) 75, 78, 85, 117, 183-184, 202, 212

salat (rugăciune rituală) 179

Samanizi (dinastie) 68-69, 73-74

Samaria 27

Samarkand 79, 84

San Stefano (actualul Yeşilköy) 219

Tratatul de la (1878) 250

Sandys, George 129

Sanjar (sultan Selgiucid) 76, 118

Sasanizi (dinastie) 31, 36, 40, 65, 109, 120

Satana 22, 246

Saud (al-Sauud) (dinastie) 232, 264

Sayf al-Dawla 198

sârbi 247-248

scară 152

scriere şi alfabetizare 143-144, 165-166

sculptură 172, 290

Seaman, William 88

Selaniki Mustafa 100

Selgiucizi

administraţia 120

adoptă titlul de sultan 75

avansul spre vest 74-76

declinul 76

în Anatolia 75, 86

mongolii îi cuceresc 79, 83, 86

şi conducătorii 117-119

şi devoţiunea religioasă 78-79

Selim I (Yavuz Selim, cel Aspru) (sultan otoman) 92

Selim al II-lea (cel Beţiv) (sultan otoman) 94, 100, 103

Selim al III-lea (sultan otoman) 226

Serbia 87, 259

Sevastopol 259

sex, interdicţii privind 180, 195

Seymour, George Hamilton (sir) 254

Sfaturile Înţelepţilor poporului evreu (scriere rabinică) 147

Sfântul Imperiu Roman

formarea 110

războaiele cu otomanii 214

tratatul din 1606 cu otomanii 96

tratatul din 1699 cu otomanii 214, 256

Shafi‘i (şcoală de drept) 176

shahada (declaraţie de credinţă) 179

Shajar al-Durr 85

Shapur I (conducător Sasanid) 36, 108

Shapur al III-lea (conducător Sasanid) 36

sheikh al-islam (mare muftiu) 150

Shiraz (Iran) 80

Sicilia 212

sifilis 204

Sinai (peninsulă) 279

Sinope 90

sionism 266, 276, 285

Siria

autonomia 232

civilizaţia şi cultura 90-91

conflictele şi acordurile cu Israelul 277-278

declinul economic 223

declinul populaţiei 221

forţele armate 153

independenţa 273

în Republica Arabă Unită 276, 284

mandatul francez în 263, 265

monarhia Selgiucizilor 75

numele şi întinderea 26

revendicarea Libanului 275

Pompei cucereşte 30

sub stăpânirea otomană 92

susţinătorii Partidului Baath în 267, 284

şi mongolii 80, 86

şi naţionalismul occidental 284

siyasa (sistem politic) 175

socialism 286

Societatea Istorică Otomană 151

Sofonie (profet) 11

Sokollu Mehmed-paşa (mare vizir) 94

soldaţi: vezi forţe armate

Soliman Magnificul (sultan otoman)

absolutismul 98

la asediul Vienei 213

moartea 136

neparticiparea la divane 202

relatările istorice despre 202

şi flota otomană 94

şi introducerea cafelei 15

şi puterea otomană 93

Somalia 295

spahii (otomani) 98-99

Spania

berberii din 72, 153

cucerirea musulmană 50

independenţa sub Abbasizi 67

refacerea după musulmani 212, 217

sport şi timp liber 134

vezi şi jocuri pe tablă

Stalin, Iosif V. 279

stat

şi autoritatea religioasă 147-150, 174-175

şi controlul puterii şi averii 159

statele din Golf 273-274, 282

Statele Unite ale Americii (SUA)

conflictul cu URSS 262

implicarea în Orientul Mijlociu 277-278, 295

Khomeini le descrie ca „Marele Satana” 22

recunosc şi susţin Israelul 277

şi Războiul din Golf 282

Sudan 273, 275

Sudayf 115

Suez, criza (1956) 279

sufişti

ascensiunea şi influenţa 185-187, 239

ca forţă unificatoare 82

poezia 197

revoltele 168, 187

şeicii 150

Sulaym (trib arab) 73

Suleiman ibn Qutulmish (prinţ Selgiucid) 75

sultan/sultanat, titlul şi puterile 75, 117-119, 123-124

sunniţi

conducătorii 119

conflictele istorice 203

diferenţele faţă de şiiţi 59, 112

poeţii 198

redeşteptarea de la începutul secolului al XI-lea şi suprimarea şiiţilor 77-78, 82

redeşteptarea sub turci 74

reprimaţi în Iran 92

susţin califatul electiv 112, 114, 146

şi Abbasizii 67-69

şi ascensiunea sufismului 186-187

şi jidadul 184

şi organizarea instituţională 89

şi şaria 174-176, 178

Szigetvár (cetate, Ungaria; asediul din 1566) 103

Ş

şah 20

Şah, ca titlu 117

şaria

administrarea 147

şi două vistierii 122

şi locuitorii oraşelor 132

şi modernizarea 293

şi religia şi statul 111, 118

şi Soliman Magnificul 98

şi statutul social 141-142

şi teologia musulmană 173-177

şeici 129

şeptel 132

şiism duodeciman 69, 71

şiism, şiiţi

ascendenţa 72

ca revoluţionari 184, 289

diferenţele faţă de sunniţi 59, 112

influenţaţi de Mazdak 31

în Iran 214, 253

nemulţumirile 168

originile 56, 64

reprimaţi de otomani 92

Saddam îi oprimă 275, 283

se opun Califatului Omeiad 57-58, 63

şi Dinastia Buyizilor 69

şi jihadul 184

şi masacrul de la Karbala 58-59

şi divizarea ismailiţilor 76-77

şi ortodoxia musulmană 177

şi redeşteptarea sunnită 77-78

şi Safavizii 92

şi succesiunea ereditară în cadrul califatului 69, 112, 148

ştiinţă (islamică) 204-205

ştiinţă militară 134, 228-229, 238

vezi şi arme; arme de foc; ieniceri

ştiinţă şi învăţătură 204

T

table (joc) 20-21

Tabriz 81, 83, 92, 95, 259

Tadjikistan 191, 274

Tahir (general) 67

Tahirizi (dinastie) 68

Talha ibn Ubaydallah al-Taymi 53

taqlid (acceptare doctrinară) 176

tămâie 139

tătari 96, 138, 216-217

teatru 20, 200-201

tehnologie, nivelul scăzut al 130-131, 134

televiziune 18

Teodosiu (împărat roman) 34

textile 133, 135, 221, 224

Thévenot, Jean de 132-133

Tilsit, Tratatul de la (1807) 257

Timur Lenk (Tamerlan) 84, 86-87, 91

tipar şi cărţi 16, 206-207, 236, 238

Tiran (insulă) 42

Tiraz 135

Toghrul (sultan) 74-75

Topkapı (palat, Istanbul) 236

Trabzon 90

Traian (împărat roman) 37, 39-40

Transiordania: vezi Iordania

transport şi călătorii 134, 137, 222, 229, 269

Tratatul de la Paris (1856) 219

Tripoli 259

Tripolitania 220, 259, 263

Tunis 279

Tunisia 219, 240, 273, 292

tunuri: vezi arme; arme de foc

Turan-şah 85

turci

adoptă islamul 74, 77

aduşi de musulmani 73, 110

ca termen 248

conştiinţa naţională 88, 250

cultura 81

dominaţia militară 73, 82

elita 141

în afara frontierelor imperiale romane 37

migrează spre vest 74, 76

soldaţii robi 155

Turcia, Republica

centru de putere 83

crearea 262, 264, 273

femeile 291

frontiera europeană 259

intrarea în NATO şi Pactul de la Bagdad 280

modernizarea şi secularizarea 265

muzica din 21, 291

neutralitatea în al Doilea Război Mondial 268

numele 28

presiunile sovietice asupra 280

radiodifuziunea 18

şi nemulţumirile kurzilor 275

vezi şi otomani şi Imperiul Otoman

turcii oguzi 74, 88

Turkmenistan 274

tutun şi fumat 14, 128, 187, 212

Ţ

ţărani 102-103, 132-133, 168

U

Ubaydallah (calif Fatimid) 69

Udhri (poezie) 196

ulei (vegetal) 126

ulemale (clasă) 146-150, 165, 175, 185, 187, 233

vezi şi birocraţie

Umma (comunitate) 48-49

Ungaria 93

uniforme (militare) 12-13

Uniunea Sovietică (URSS)

avansul 273

ca model socialist 286, 289

colapsul 223-224, 274, 294

competiţia cu SUA după 1945 262

relaţiile cu Egiptul şi statele arabe 280

sprijină crearea Israelului 279

şi Războiul Suezului 279-280

vezi şi Rusia

Usman (calif) 53, 55-56, 63

uzbeci 95-96

Uzun Hasan (conducător turcoman) 90

V

vaccinare 205-206

Valahia (România) 216, 249

Valerian (împărat roman) 36

Van (Anatolia) 260

vapoare cu abur 229

variolă, vaccinarea împotriva 205-206

vânătoare 197

văl (al femeilor) 14

Veneţia 94, 206

venituri şi sisteme financiare 121-123

Viena

asediul şi învingerea otomanilor (1683) 93, 103, 211, 213-214, 256

otomanii asediază şi se retrag (1529) 93, 103, 213

vin 191

vizir 66, 70, 75-76, 81, 120-121

Volney, Constantin François Chasseboeuf (conte) 135

W

wahhabiţi, wahhabism 232, 239, 256, 263

waqf (donaţie) 148

Y

Yakub ibn Killis 70

Yala ibn Munya 53

Yathrib (Arabia): vezi Medina

Yazid (fiul lui Moavia, calif) 57, 114

Yemen

controlul persanilor 43

disensiunile şi conflictele 275-276, 284

expediţiile romane 38

independenţa 273

ismailiţii 69

otomanii 93

războiul cu Saudiţii 264

rutele comerciale spre 40

vezi şi Yemenul de Sud

Yemenul de Sud (fosta colonie şi protectoratul Aden) 273-275, 292

vezi şi Yemen

Yirmisekiz Çelebi Mehmed Efendi 193

Z

zahăr 126-127, 224

Zaid ibn Thabit 53

zakat (zeciuială) 180

Zangi 75

Zejtun (Cilicia) 260

Zenobia (regină a Palmyrei) 40

ziare, introducerea şi evoluţia 15-18, 238

zoroastrism/Zoroastru 29-31, 43, 109-110, 246, 253

declinul 170

Zsitvatorok, Tratatul de la (1606) 96

1. Numărul paginilor se referă la ediţia tipărită a cărţii şi la ediţia digitală în format PDF.