© 2016 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5946-3

ISBN PDF: 978-973-46-5947-0

ISBN print: 978-973-46-4291-5

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Nicolae D. Ghika-Comăneşti şi ghidul său Duale

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DIMITRIE GHIKA-COMĂNEŞTI (1839-1923) este descendentul unei familii ilustre, care a dat, începînd cu secolul al XVII-lea, mai mulţi domni ai Moldovei şi Ţării Româneşti. Şi-a luat doctoratul în drept la Berlin, a fost magistrat şi deputat. Pasionat de vînătoare şi de natură, a devenit membru al Societăţii Române Regale de Geografie. A călătorit mult în România şi în străinătate, cea mai cunoscută călătorie a sa rămînînd cea întreprinsă împreună cu fiul său Nicolae în Cornul Africii, în urma căreia a scris O espediţie română în Africa.

Prefaţă

La 3 octombrie 1895, doi români, bogaţi proprietari din judeţul Bacău, plecau din Triest într-o expediţie în Africa Orientală, în Somalia. Proiectată cu grijă şi cu angajarea unor considerabile resurse materiale, expediţia urmărea în primul rând un scop sportiv, acela de a da ocazia celor doi călători, Dimitrie Ghika-Comăneşti şi fiul său Nicolae, să vâneze în Africa cele mai mari şi mai periculoase animale sălbatice şi să-şi câştige astfel o reputaţie europeană cu trofee cu care s-ar fi mândrit orice explorator de pe glob. În subsidiar, vânătorii urmăreau să facă diverse observaţii (geografice, hidrografice, meteorologice, botanice etc.) asupra unei regiuni puţin cunoscute şi să aducă în ţară, în afara trofeelor de vânătoare, şi o colecţie de plante şi roci necesare pentru a descrie mai precis trăsăturile proprii acestei zone aride, cu locuitori în stare permanentă de beligeranţă. Era deci vorba de a stabili reputaţia celor doi români pe un plan mai larg, într-un domeniu considerat apanajul exploratorilor occidentali, dintre care un număr considerabil eşuaseră în precedente încercări de a pătrunde în această regiune şi nu puţini îşi pierduseră viaţa. În cartea sa, Dimitrie Ghika înşiră numele lor şi circumstanţele acestor eşecuri ca dovadă pentru dificultatea unei întreprinderi care nu putea să nu trezească respect oriunde în lume, aşa cum s-a şi întâmplat, de pildă în felul în care românii au fost întâmpinaţi şi ajutaţi de autorităţile britanice din Aden, punctul de plecare cel mai îndepărtat al expediţiei.

Cum s-a ajuns la această expediţie şi de unde vine această pasiune pentru o îndeletnicire care astăzi pare apanajul unor proaspăt îmbogăţiţi, oricum nepotrivită cu o vreme dominată de grija pentru natura fragilă care ne înconjoară? Memorialiştii secolului al XIX-lea, mai ales cei moldoveni, au lăsat numeroase pagini despre vânătoare, practicată pe o scară largă nu numai de bogaţii proprietari ai unor moşii pe care puteau vâna în voie, ci şi de numeroşii lor vizitatori. Nicolae Suţu, fiul domnitorului muntean Alexandru Suţu, care se căsătoreşte în Moldova după moartea tatălui său, în 1821, scrie în memoriile sale câteva pagini despre mulţimea şi frumuseţea vânătorilor de atunci, în jurul anilor 1840, şi despre vânatul care abunda în ţară, deşi nu era protejat de nici o lege: „De la Hălăuca la malurile Dunării, de la Comăneşti la Prut, munţii şi văile, pădurile şi câmpiile desfăşoară înaintea vânătorului toate speciile de vânat cunoscute în Europa, cu păr sau cu pene. Lanţul Carpaţilor care mărgineşte graniţa spre Austria e populat de urs, de mistreţ şi de cerb; pe unele din vârfurile sale se pot găsi chiar capre negre. Cocoşul de pădure, cocoşul de tufiş şi găinuşele de munte abundă în pădurile de mesteacăn şi de brad, dincolo de Siret” etc. Întâlnirile întâmplătoare cu ursul nu erau rare, şi tot Suţu povesteşte una petrecută chiar la Comăneşti, proprietatea familiei Ghika din care vine şi autorul cărţii de faţă, când proprietarul ieşise la plimbare la liziera pădurii. Vânatul nu era însă o ocupaţie oarecare, destinată procurării de carne pentru bucătărie, ci un adevărat sport, în care vânătorul trebuia să-şi folosească abilităţile şi priceperea proprii: „Nu înţeleg vânătoarea ca pasiune decât dacă individul ia o parte directă şi importantă la ea şi îşi găseşte satisfacţia în propria lui îndemânare şi în priceperea de a învinge obstacolele apărute”¹.

Aceleaşi vremuri sunt evocate indirect de către un alt mare povestitor, Radu Rosetti, ginerele ultimului domnitor al Moldovei, Gr.Al. Ghica, mai ales în primul din cele trei volume ale amintirilor sale, consacrat celor povestite de bătrânii familiei despre tinereţea lor. Născut în 1857, Radu Rosetti a fost el însuşi proprietar al domeniului de la Bohotin, învecinat cu cel de la Comăneşti al lui Dimitrie N. Ghika, şi îşi aminteşte despre pasiunea pentru vânătoare a bunicului său, „Răducanu Rosetti cel bătrân”, care „pănă în anul morţii a călărit şi a mers la vânat”, adică până la 76 de ani². Acesta nu vâna singur, căci la conacul familiei Rosetti nu era niciodată lipsă de oaspeţi: „Musafirii erau totdeauna număroşi, atraşi mai ales de patima vânatului: bunicul era un trăgător fără păreche în toată ţara. Vâna şi cu ogarii, şi cu prepelicarul, şi cu copoii, făcea hăituieli la iepuri, la sitari şi la capre, căci Bohotinul avea trei mii de fălci de pădure într-o întinsoare, mărginindu-se cu multe mii de fălci, mai ales mănăstireşti, iar vânatul de tot soiul mişuna în codri, în câmpii, în luncile Jijiei şi ale Prutului”. Fratele bunicului, „moş Alecu”, care era şi el „un vânător pătimaş şi un puşcaş fără păreche în toată ţara, moştenise în această privinţă toată îndemânarea atât de renumită a tătâne-său; puşcaşii de la Bohotin mi-au povestit în această privinţă lucruri absolut uimitoare”. Şi al patrulea frate al bunicului, Dumitru, „era un vânător de frunte şi pătimaş, trăgător excelent”.

Pasiunea lor pentru vânat se explică prin faptul că, cel puţin în prima jumătate a secolului al XIX-lea, boierimea „rămăsese credincioasă obiceiului strămoşesc de a petrece cea mai mare parte din an la ţară” (op.cit., p. 180) şi acolo, în afară de grija pentru gospodărirea întinselor moşii, de care se ocupau diverşi oameni de încredere, altă petrecere a timpului nu exista. De altfel, nici aceşti vechili, care erau în general oameni din partea locului ridicaţi cu timpul în slujbe de încredere, nu erau scutiţi de această adevărată patimă. Exemplul pe care îl dă povestitorul este „medelnicerul Manolache Oatu, un fiu de răzăş din satul Stâncăşanii de la ţinutul Tutovei, care se afla în serviciul tatei de douăzeci şi doi sau douăzeci şi trei de ani”³, care „era vânător pătimaş şi trăgător cu puşca bun şi-mi făgăduise că el are să mă ducă pentru întâia oară la vânătoare de urşi, ceea ce s-a şi întâmplat”. Acesta avea o panoplie respectabilă, care arăta dimensiunile pasiunii sale cinegetice („două puşti cu câte două ţevi, foarte bune, semnate Lepage, un tromblon, mai lat la gură decât la fund, cu cremene, două părechi de pistoale, una cu cremene şi alta cu petiţe, şi o sabie în teacă de piele”), şi închinase un adevărat cult memoriei de straşnic vânător a hatmanului, căci „povestea fel de fel de isprăvi vânătoreşti ale lui şi nu se sătura să laude chipul minunat în care trăgea cu puşca sau cu pistolul”. Mai erau şi alţii, pomeniţi în trecere, printre care şi moş Ion a Irinei, „cel mai bătrân din feciorii noştri boiereşti”, căruia îi plăcea vânatul, „la care era cu noroc, deşi trăgător prost”, după părerea memorialistului: şi totuşi „împuşcase mai mulţi urşi”.

Probabil că zona păduroasă a munţilor Bacăului, cu bogăţia neobişnuită astăzi a vânatului pe care nu-l speriau nici un fel de alte fiare, păstra cu adevărată mândrie tradiţia acestor vânători şi, cu timpul, le-a stimulat noilor generaţii ambiţia de a cuceri şi laurii străinătăţii. Aşa ajung probabil vecinii şi rudele din familia Ghika de la Comăneşti, şi ei vânători cunoscuţi, să se gândească la o vânătoare făcută dincolo de graniţele ţării, care să le verifice abilităţile şi să-i consacre în ochii altor celebri vânători. O spune de altfel chiar autorul cărţii de faţă, Dimitrie N. Ghika (1840-1923), nepot de fiu al bătrânului Dimitrie Ghika-Comăneşti şi al Zoiei Rosetti, fiica hatmanului Răducanu Rosetti amintit mai sus, în introducerea povestirii sale. Cartea contelui austriac Ernst Hoyos, explorator cunoscut pe atunci, i-ar fi dat „prima impulsie pentru o călătorie în Africa”, cum afirmă în Introducţiunea sa. Apărut numai cu câteva luni înainte de plecarea celor doi Ghika în Africa, volumul predecesorului austriac (Zu den Aulihan. Reise- und Jagderlebnisse im Somalilande, Viena, 1895) putuse să le fixeze probabil doar destinaţia exactă şi traseul unei călătorii la care ei se gândeau mai dinainte, călătorie cerând cunoştinţe, un plan general de acţiune şi un itinerar pentru care adunau deja o documentare vizibilă în enumerarea tuturor precedentelor expediţii, făcută în Introducţiune. Este indiscutabil însă că această carte şi aventurile vânătorii în Somalia pe care le relatează „au escitat în cel mai mare grad pasiunea noastră de vânători şi dorinţa de a ne întâlni, la rândul nostru, cu fiarele cele mari cari populează cornul oriental al Africei”.

Cei doi români au călătorit la Viena, unde au stat de vorbă cu contele Hoyos, au ajuns în Anglia, unde, cu sprijinul ministrului român la Londra, Ion Bălăceanu, au contactat autorităţile coloniale pentru a obţine permisiunea necesară traversării unor teritorii britanice cu o escortă înarmată şi au cumpărat echipamentul necesar unei asemenea expediţii. Fideli principiului de a se informa din cele mai proaspete şi mai autorizate surse, ei au utilizat şi cartea căpitanului britanic Harald G.C. Swayne, şi ea o apariţie recentă, Seventeen Trips through Somaliland, Londra, 1895. Între predecesorii mai puţin norocoşi, Dimitrie Ghika îl aminteşte şi pe româno-italianul Eugenio Ruspoli, fiul Cocuţei Conachi şi nepotul lui Costache Negri, ucis de un elefant rănit la vânătoare, în Africa, numai cu doi ani înainte.

Simpla enumerare a unora dintre obiectele cumpărate, toate de la cele mai celebre firme de specialitate din Anglia, dă o imagine a nivelului la care s-a organizat şi desfăşurat această expediţie, armele de pildă: 40 de carabine Snider pentru escortă, iar pentru cei doi vânători câte două carabine de mare calibru, Mauser şi Holland, cu gloanţe cu penetraţie mare, precum şi două arme mai mici şi două puşti cu trei ţevi, armă „foarte utilă pentru Africa”, unde, ieşind din tabără câţiva paşi ca să vâneze păsări pentru gătit, „se întâmpla adesea să sară câte o panteră”. Acestora li se vor adăuga 70 de cămile de transport, somaleze, patru cai şi doi catâri, comandaţi din vreme, care-i aşteptau la Aden, de unde mai achiziţionează prin bunăvoinţa guvernatorului britanic al Adenului două cămile antrenate pentru armata din Indii şi angajează personalul necesar expediţiei.

Dimitrie Ghika nu era numai un bogat proprietar al domeniului de trei mii de fălci de pădure de la Bohotin, ci şi un jurist cu studii în străinătate, doctor în drept, fost consilier al Curţii de Casaţie şi senator. Aşa cum mărturiseşte încă de la începutul cărţii sale, era însă un îndrăgostit de natură pe care numai împrejurările l-au „împiedecat a satisface prin studii speciale această pasiune”, care a fost completată sau înlocuită cu aceea pentru vânătoare. Dând naştere acestui proiect, realizat cu succes acolo unde unii predecesori au eşuat, cei doi şi-au povestit isprăvile – ca orice vânători demni de acest nume – şi au prelucrat materialul adus, inclusiv un mare număr de trofee cinegetice; acestea, împăiate sau tratate pentru alte modalităţi de expunere, au fost donate muzeului care, sub numele întemeietorului său, Grigore Antipa, există încă la Bucureşti şi adăposteşte darurile respective (autorul notează adesea cu justificată mândrie, după împuşcarea vreunui exemplar valoros: „depus astăzi în muzeul de la Bucureşti”).

Deşi „în toţi timpii am ştiut să mânuiesc mai bine carabina decât pana”, la sugestia prietenilor, spune autorul, cei doi vânători s-au decis să pună pe hârtie detaliile acestei expediţii şi să le dea publicităţii: tatăl a prezentat întâi, la 13 mai 1896, o comunicare la Societatea Regală de Geografie, la care a asistat şi regele Carol I. Ea a fost publicată în Buletinul Societăţii din acel an (pp. 3-30) şi apoi în volumul apărut în acelaşi an, 1896, în limba română. Fiul său, Nicolae D. Ghika, şi-a publicat cartea în limba franceză în anul următor, în Elveţia, unde-şi făcuse studiile economice: Cinq mois au pays des Somalis.

Expediţia în Africa a trezit un interes destul de mare şi publicaţiile celor doi autori au fost reflectate în presă, sporind curiozitatea pentru acest continent şi pentru călătoriile în această parte a lumii, care începuse să se manifeste încă mai demult. Informaţii culese din presa străină apar tot timpul în diverse reviste din ţară, despre zone pitoreşti din acest continent, despre populaţii, obiceiuri, legende caracteristice. În aceeaşi categorie intră şi traduceri ale unor romane de popularizare care prezintă viaţa teribilă a sclavilor negri sau vânătoarea de sclavi: celebrul Coliba unchiului Tom al americancei Harriet Beecher Stowe, tradus în 1853, respectiv romanul francezului Alfred Michiels La traite des nègres en Afrique sau Le capitaine Firmin, tradus în 1859 de D. Stănescu şi netipărit totuşi (traducerea se păstrează la Biblioteca Academiei, ms. 1075).

Prima semnalare a cărţii lui Dimitrie Ghika apare în Convorbiri literare nr. 12 din decembrie 1897, sub pseudonimul Seraficus, al uitatului eseist Al. Antemireanu; recunoscând interesul acestei cărţi, precum şi valoarea expediţiei într-o vreme când „atâţi dintre oamenii noştri bogaţi îşi cheltuiesc averile pe nimicuri şi în petreceri de tot felul”, recenzia stăruie însă asupra limbii incorecte („Mai toată cartea e scrisă în imperfect, parc-ar fi tradusă rău din nemţeşte”) şi exprimă speranţa că o nouă ediţie va corecta „greşelile de limbă care-i deformează într-un mod grotesc povestirea”. O semnalare a expediţiei şi deci a cărţii apare şi în primul volum al Almanahului ilustrat al ziarului „Adevărul” (1898, pp. 36-37), într-un grupaj intitulat „Românii exploratori”, cu portretele celor doi Ghika, unde se elogiază „prima carte românească de călătorie”, iar revista Albina, destinată unor cercuri largi de cititori, include în numărul 43, din 26 iulie 1898, o prezentare a cărţii lui Dimitrie Ghika, prima descriere a unei călătorii făcute de români „în vreun ţinut african”. Scurta prezentare este însoţită de fragmente din carte şi fotografii, iar în numărul 49, din 6 septembrie, se publică un extras mai consistent din carte despre populaţia pe care exploratorii au cunoscut-o la faţa locului: „Somalii” (pp. 1554-1560), luat din cap. II. Cum textul nu este totuşi identic cu cel din carte, se poate presupune că el a fost oferit revistei de autor, după apariţia primei prezentări. Publicarea peste câţiva ani a cărţii lui Gr. Sturdza despre vânătorile sale în Birmania este stimulată şi ea, fără îndoială, de precedentul celor doi Ghika.

Deşi suferă pe alocuri de inconsecvenţe lingvistice, remarcate şi în recenzia lui Antemireanu, povestea vânătorilor şi în general a aventurilor celor doi Ghika este totuşi plină de interes şi are ritmul susţinut al acţiunii propriu-zise. Faptul că autorul era mai familiarizat cu carabina decât cu „pana” scriitorului este benefic pentru cititor, scutit de divagaţiile unor scriitori celebri în epocă, pentru că descrierile autorului nostru păstrează economia notaţiei obişnuită pentru un călător. Fermecat de peisajul neobişnuit, de opulenţa coloritului şi de abundenţa contrastelor, vânătorul găseşte cuvintele potrivite pentru a schiţa malurile Africii care, „sub albastrul intensiv al cerului”, făceau din nisipurile lor albe sau galbene „contraste stranie produse prin umbrele lor închise şi violete” sau pentru a fixa imaginea caravanei şerpuind prin savană pe fundalul albăstriu al munţilor din depărtare: „animalele, oamenii cu coloritul lor cel negru şi cu hainele cele albe, bagagele şi armele, din care ţevile puştilor şi fierul lancelor… apăreau ca înconjurate de scântei electrice, toate luceau sau sticleau în lumina soarelui aplecat spre culcare şi ne ofereau un spectacol de un pitoresc încântător. Înaintea noastră se întindea un lanţ de dealuri albastre şi după aceste dealuri în mare depărtare apărea, abia vizibil, un munte înalt situat în dosul Hararului, de care ni se spunea că ar fi câteodată acoperit cu zăpadă”.

Cele mai dinamice şi tensionate momente sunt însă, cum e şi firesc, cele ale vânătorii propriu-zise, cu înfruntarea directă dintre om şi fiara pe care a provocat-o, iar autorul, păstrându-se în limitele şi în ritmul simplelor evenimente, reuşeşte să transmită nu numai emoţia primejdiei, ci şi strânsa succesiune de schimbări în derularea urmăririi: „mă întorc repede şi văd pe al doilea rinocer coborându-se în fuga mare drept la mine cu capul plecat între picioare şi retezând pământul cu coarnele sale în aceeaşi poziţie care o visasem de atâtea ori în Europa când citeam descripţiile contelui Hoyos şi altor vânători. Momentul de faţă însă nu era un vis şi am abia timpul să ochesc şi să slobod a doua ţeavă a carabinei în el, pe când nu mai era decât la vreo 10 metre depărtare de mine. Imediat îl văd căzând cu capul înainte ca trăsnit de fulger şi prăvălindu-se pe coaste cu cele patru picioare în sus. Plumbul din norocire trecând deasupra coarnelor, îl lovise drept prin creieri. Nu aveam însă timpul să mă duc să-l văd, căci auzeam pe al treilea rinocer apropiindu-se” etc.

Ca în romanele lui Jules Verne însă, aventura este împletită cu incursiuni în două domenii paradoxal învecinate: al ştiinţei şi al comportamentului uman. Umanitatea elementară este reprezentată de grija de a lua cu sine o serie de medicamente şi instrumente necesare păstrării sănătăţii nu doar în rândul expediţionarilor, ci şi al numeroasei escorte şi, la nevoie, al indigenilor întâlniţi. Asemenea momente sunt menţionate fără inutilă insistenţă, cum sunt inserate şi pasaje relative la obiceiuri, caracteristicile diverselor grupuri de populaţii, diferite particularităţi privind îmbrăcămintea, agricultura, alimentaţia, comportamentul lor, observat cu atenţie şi cu umor, inclusiv cel al tinerilor localnici „preumblându-se prin oraş învăliţi în tobe noi, albe ca laptele, mânuind acest bastonaş cu multă graţie şi ochind fetele întocmai cum ar face-o la noi un dandi de pe calea Victoriei”. Observaţii preţioase se fac şi cu privire la plăcerea cu care somalii discută, se târguiesc şi se laudă în toate împrejurările publice sau la cântecele pentru care şicarul său (călăuz şi ajutor) „se bucura de un mare renume între somali”. Conştient că ocazia unor astfel de expediţii în zone interzise călătorilor mai puţin pregătiţi să înfrunte toate riscurile este rară, Dimitrie Ghika face şi numeroase note cu privire la topografia regiunii, cursul râurilor, temperatură, umiditate, flora sau geologia locurilor, ordonate şi lăudate de câţiva specialişti germani care dau o apreciere sinceră „bunelor servicii aduse botanicii” şi celorlalte ştiinţe.

Povestirea călătoriei lui Dimitrie Ghika în Africa Orientală nu depăşeşte întru nimic dimensiunile sau rezultatele unei reuşite expediţii de vânătoare şi de observaţii etnologice din acea vreme, dar exprimă un potenţial şi o disponibilitate remarcabile pentru o ţară mică şi o cultură încă tânără; şi, desigur, o calitate deosebită, intelectuală şi morală, a unei familii care a dat vieţii noastre culturale şi politice mai mulţi descendenţi de valoare.

Mircea Anghelescu

1. Ambele citate în Mémoires du Prince Nicolas Soutzo, grand-logothète de Moldavie, 1798-1871, publiés par Panaioti Rizos, Viena, 1899, p. 71.

2. Radu Rosetti, Amintiri. Ce-am auzit de la alţii, ediţie îngrijită şi prefaţă de M. Anghelescu, Editura Fundaţiei Culturale Române, Bucureşti, 1996, p. 86.

3. Radu Rosetti, Amintiri. Din copilărie, Cultura Românească, Bucureşti, 1925, p. 216.

Notă asupra ediţiei

Această ediţie reproduce textul volumului omonim apărut în 1897 la Editura Socec, din care s-au eliminat secţiunile „Plantarum enumeratio et descriptio” şi „Ziar meteorologic al expediţiei”, incluse între anexe în ediţia din 1897. Prima conţine descrierile ştiinţifice în limba latină ale plantelor culese, iar a doua un tabel cu observaţiile meteorologice făcute de Dimitrie şi Nicolae Ghika-Comăneşti în cursul expediţiei lor. Am preferat, în schimb, să reproducem în anexa acestei ediţii conferinţa despre expediţia în Africa susţinută de Dimitrie Ghika-Comăneşti în 1896, într-o şedinţă a Societăţii Regale de Geografie la care a fost prezent şi regele Carol I, şi publicată ulterior tot la Editura Socec, precum şi primul capitol al cărţii scrise de Nicolae D. Ghika-Comăneşti în franceză pe aceeaşi temă (Cinq mois au pays des Somalis, Geneva, 1898).

Încercând să oferim cititorului interesat de aventurile exploratorilor români în Africa o lectură cât mai cursivă şi degajată de dificultăţi filologice, care nu au relevanţă aici, am urmat în transcrierea textului normele ortografice actuale, păstrând însă unele forme ce reflectă particularităţile limbii epocii sau autorului. S-au menţinut formele de plural abandonate astăzi, de tipul coloare sau scânteie, care duc la forme de genitiv/dativ în -ei, păstrate în paralel cu cele în -ii (mării/mărei, societăţii/societăţei, ţării/ţărei), şi formele duble de plural (cămile/cămili, curmale/curmali, detunături/detunăture, metri/metre). S-au păstrat formele de plural influenţate de limba de provenienţă, de exemplu rinoceroşi. De asemenea, alternanţe ca: cuprins/coprins, espediţie/expediţie, esplica/explica, pasăre/pasere, roşatic/roşiatic, specie/speţie, spinărie/spinerie, trimite/trimete. S-au păstrat moldovenisme sau alte forme utilizate consecvent de autor, precum: câni, complect, obicinuit etc., şi a fost modernizată grafia unor neologisme la acea vreme (consequenţă, equipament), păstrând pronunţia probabilă: consecuenţă, echipament etc.

Au fost corectate unele antroponime şi toponime; cele care nu au fost găsite în dicţionare, enciclopedii sau atlase au rămas în forma dată de autor.

Redacţia

Introducţiune

Prima impulsie pentru o călătorie în Africa am primit-o, eu şi fiul meu, din lectura unei cărţi a contelui Ernst Hoyos în care impresii provocate de natura locurilor şi de numeroase aventuri petrecute în cursul unei lungi călătorii prin ţara somalilor se află descrise cu coloare vie şi bine înţelese. Abundenţa vânatului în acea ţară, precum şi împrejurările sub care acest conte trecu prin mai multe peripeţii de vânătoare, de natură a pune viaţa sa în pericol, au escitat în cel mai mare grad pasiunea noastră de vânători şi dorinţa de a ne întâlni, la rândul nostru, cu fiarele cele mari cari populează cornul oriental al Africei. Pe de altă parte, cu toată calitatea mea de doctor în drept şi fost consilier de Curte, am avut totdeauna o deosebită şi nemărginită admiraţie pentru natură şi nenumăratele sale formaţii, atât de variate sub influenţa climaterică a diferitelor regiuni. Numai împrejurările din ţara noastră şi necesitatea de a ţine cont de ele m-au împiedecat a satisface prin studii speciale această pasiune. Ea a fost nu mai puţin un al doilea îndemn, tot atât de puternic, de a întreprinde o asemenea călătorie şi am numai regretul de a vedea că lipsa unor cunoştinţe speciale pe domeniul ştiinţelor naturale m-a împiedecat a-i da tot interesul ştiinţific ce aş fi dorit. În toţi timpii am ştiut să mânuiesc mai bine carabina decât pana, şi dacă totuşi m-am hotărât a da publicităţei această scriere, este pentru că împreună cu fiul meu, fiind cei întâi români cari au făcut o asemenea călătorie, am crezut de datoria mea a satisface o dorinţă, esprimată aproape în toate cercurile societăţii noastre, de a vedea publicată în limba română o relaţie detaliată a aventurelor noastre. Pe de altă parte, mă susţinea în această întreprindere şi credinţa că impresii bine simţite şi fapte adevărate, chiar prin forţa simţirei şi a adevărului, pot atrage interesul general şi fără de a fi prezentate în haina severă a ştiinţei sau sub forma unei literaturi mai înalte.

Rezultatul ştiinţific care s-a putut stabili pe baza relevărilor noastre consistă în observaţii meteorologice făcute de 3 ori pe zi, la 7 ore dimineaţa, la 2 ore p.m. şi la 9 ore seara, aproape la toate staţiile de zi şi de noapte, consemnate într-un tablou anexat la finele cărţii; asemenea în relevarea itinerarului, făcută cu o busolă şi într-un lanţ neîntrerupt de observaţii zilnice făcute cu barometrul asupra presiunii atmosferei după care s-a putut calcula întregul profil al itinerarului, o lucrare care în unele puncte, precum se vede din observaţiile anexate, a servit de bază la consemnarea geografică a unor rezultate încă necunoscute. Profesorul Philipp Paulitschke a avut extrema bună-voinţă a se ocupa personal cu aceste relevări, a le calcula şi a întocmi pe baza lor harta alăturată, redijând şi un memoriu de observaţii asupra ei.

Mai multe plante ale căror colectare şi conservare sunt datorite fiului meu au fost preparate cu mare îngrijire de nepoata mea, D-na Elisa Marghiloman, şi profesorii Schweinfurth şi Volkens, supuindu-le studiului lor personal, au avut buna-voinţă a-mi comunica rezultatul în manuscriptul alăturat, tradus de mine în limba română, din a căruia cuprindere rezultă că în numărul lor s-au descoperit, descris şi clasificat 16 specii noi de plante cari nu erau încă descrise până astăzi.

Împreună cu fiul meu am dobândit următoarele rezultate de vânătoare: 16 gazele Pelzelni şi Spekei; 3 măgari sălbatici, 24 gazele Walleri, 55 gazele Soemmerringii, 25 oryx beisa, 8 dofari, 1 leu şi 3 leoaice, 5 elefanţi, 2 pantere, 8 hartebeest (Bubalis Swaynei), 4 crocodili, 7 rinoceroşi, 11 kudu de specia mică, 2 kudu de specia cea mare, 5 hiene pătate şi 2 hiene striate, 15 zebre, 4 antilope de apă (Kobus Ellipsiprymnus) şi 1 girafă.

Câte două din capetele celor mai frumoase exemplare au fost preparate de Rowland Ward, vestitul naturalist de la Londra, din care câte unul de fiecare specie, precum şi girafa le-am dăruit Muzeului şi celelalte stau în castelul de la Comăneşti.

Asemenea s-au mai prezentat Muzeului şi toate reptilele adunate de espediţie.

Cu această mică introducţie predau cartea mea publicităţii. Nu aştept de la dânsa alta decât a o vedea procurând câteva momente plăcute cititorilor şi mai ales amatorilor de aventuri vânătoreşti. Dacă va putea atinge acest scop, autorul se va considera pe deplin satisfăcut.

Capitolul I

Atracţia esersată de Africa asupra esploratorilor. Dificultăţile de esploraţie a acestui continent şi în special a ţării somalilor. Esploratorii cei mai principali ai acestei ţări. Pregătiri de drum făcute la Londra, la Aden, în Arabia, şi la Berbera, pe coasta Africei. Guvernatorul Adenului: general Cunningham. Egge Nerlayo desemnat ca conducător pentru caravana noastră. Escorta, servitorii personali, bucătari, eclerori: „şicari”, îngrijitori de cai: „sais”, cămile, cai şi catâri, aprovizionări de tot felul, muniţii, corturi, arme de la armurierul Holland, puştile „Paradox” pentru vânat mare

De secoli Africa esersează o atracţie din ce în ce mai mare asupra lumei civilizate, o atracţie provocată prin necesităţile comerţului, precum şi de tendinţa nobilă care împinge omenirea a-şi lăţi din ce în ce mai mult cercul cunoştinţelor. Pe când partea Africei situată pe cursul de jos al Nilului fu odată sediul uneia din cele mai măreţe civilizaţii, pe când în toate ţările Africei de Nord situate de-a lungul Mediteranei o civilizaţie gonea şi înlocuia pe alta în curs de secoli, pe când şi Europa, în timpul şi prin efectul cruciadelor, amalgamizându-şi cultura ei proprie cu acea a Orientului, devenise astfel sediul celei mai puternice civilizaţii; în tot acest interval, partea cea mai mare a Africei, situată în sudul acestor ţări de pe lângă Mediterana, rămase sute de ani ascunsă ca după un văl negru care o izola de omenirea civilizată. Atracţia care a esersat-o e prin urmare lesne esplicabilă. Ea era atracţia necunoscutului. Abia secolilor din urmă şi mai ales secolului nostru fu rezervată onoarea de a ridica cea mai mare parte a acestui văl.

Cauza pentru această lungă izolare nu trebuie căutată numai în sălbăticia şi fanatismul locuitorilor, dar mai ales în configuraţia geografică. Interiorul acestui continent se află despărţit de ţările de lângă Mediterana prin cel mai mare deşert din lume. Pe când în celelalte părţi ale lumei comerţul poate pătrunde în interior prin intermedierul mărilor, golfurilor şi al fluviurilor, coastele Africei se găsesc atât de rotunzite, obstruite de curentele mării; fluviurile ei cele mai mari se află barate prin cataracte atât de cumplite, că accesul în interiorul ţărilor a fost pururea foarte periculos şi costisitor. Cu escepţia unor linii de cale ferată şi de vapoare deschise în timpurile cele mai recente, aproape tot comerţul cu interiorul se face, de la al treilea paralel spre nord, pe spatele cămilelor şi e strâns legat de existenţa acestui animal, numit cu drept cuvânt corabia deşertului, iar de la al treilea paralel spre sud el se face pe spatele oamenilor, devenind, în asemenea condiţii, cel mai greu şi costisitor. Estrema limită pe care traficul mai poate uza de spatele cămilelor e tocmai cornul cel oriental al Africei, prin care am îndreptat călătoria noastră, numit pe hartele cele vechi „Ţara aromatelor”, iar astăzi numit de europeni „Ţara somalilor” şi de indigeni Bar as-Somal.

Deşi accesul în interiorul acestei ţări se află foarte uşurat prin posibilitatea de a întrebuinţa cămile, totuşi interiorul ei rămase aproape neesplorat până în 1874, din cauza sălbăticiei şi fanatismului indigenilor, cari până în timpii cei mai recenţi, când Italia şi Anglia primiră protectoratul asupra litoralului de-a lungul Golfului de Aden şi Oceanului Indian, se obicinuiseră a prăda toate corăbiele naufragiate şi a asasina pe toţi europenii aruncaţi de soarta lor pe această coastă neospitalieră.

Cu toate aceste pericole, şi această parte a Africei nu rămase lipsită de esploratori, cari adesea cu sacrificiul vieţei au deschis o cale mai lesnicioasă acelora cari le-au succedat. Henry Salt în 1809, C.J. Cruttenden în 1847, baronul von der Decken, locotenentul Richard Burton, H. Stroyan, Hearne, J.H. Speke în 1855, Th. de Heuglin în 1857, G.A. Haggenmacher în 1874-1875, Pietro Sacconi, Philipp Paulitschke în 1884-1885, Fraţii F.L. şi W.D. James în acelaşi timp, contele Porro, maiorul englez Heath şi locotenentul Peyton, Menges de la 1884 înainte, E. Baudi di Vesme în 1890, acelaşi călător întovărăşit de G. Candeo în 1891-1892, Don Eugenio dei principi Ruspoli în acelaşi timp şi în 1893, L. Robecchi-Bricchetti în 1892, V. Bottego şi M. Grixoni în 1893, căpitanul Swayne, căpitanul A. Paget Hooker, căpitanul J. Stuart King; contele Ernst Hoyos jun. şi contele Richard Coudenhove în 1894; Dr. Donaldson Smith în 1894, aceştia sunt exploratorii cari de-a rândul sau în acelaşi timp au explorat cornul oriental al Africei, mai ales partea aceea din ţara somalilor prin care a trecut expediţia noastră. Profesorul Philipp Paulitschke, care avu buna-voinţă a elabora harta itinerarului nostru, ne dă în memoriul său de observaţii alăturat, pe lângă acea hartă, o relaţie scurtă, dar cuprinzătoare despre activitatea acestor călători.

Unii din ei nu avură fericirea de a se întoarce în ţara lor. Într-o espediţie încercată de Sir Richard Burton, H. Stroyan şi J.H. Speke, campamentul lor fu atacat de somali prin trădare, chiar la Berbera, la punctul lor de plecare. Stroyan fu omorât, iar Speke, făcut prizonier, scăpă acoperit cu răni prin un nămol de javeline aruncate asupra sa. În anul 1883, comersantul italian Pietro Sacconi, pătrunzând până în Ogaden, fu omorât de somali în valea fluviului Daghatto, la un loc pe lângă care trecusem şi noi în marşul nostru spre Webi Shebelle. Un alt comersant grec avu aceeaşi soartă. Şeful unor somali melengur cari îl omorâseră veni în campamentul nostru ca să ne mulţumească, în numele indigenilor, pentru medicamentele date şi, lăudând în genere pe europeni (oameni albi), ale căror merite mai înainte, precum zise, nu le-ar fi fost îndestul cunoscute, scuză cu această ocazie pe indigeni pentru omorul acelui grec, zicându-ne că acesta ar fi fost un comersant sărac, fără valoare, călătorind numai cu o escortă mică şi incapabil a răsplăti dreptul de trecere pe teritoriul lor. Acestea sunt principiile cari în genere domnesc în toată Africa, unde forţa singură constituie dreptul. – Prinţul Eugenio Ruspoli, care avea de mumă o româncă, născută Konaki, şi era nepot al lui Costachi Negri, fu ucis de un elefant rănit, în cursul cel mai glorios al exploraţiilor sale. Prin o stranie coincidenţă, englezul James, care pătrunse cel dintâi prin ţara somalilor până la fluviul Shebelle, avu aceeaşi soartă, într-o altă parte a Africei. Baronul von der Decken, primul explorator al fluviului Jubba, după ce pierduse vaporul său, pieri cu cea mai mare parte a escortei sale lângă Bardera. Contele Porro, pătrunzând de la Zeila spre Harar, pieri asemenea cu toţi oamenii săi în anul 1886.

Hotărârea odată luată de a îndrepta şi călătoria noastră prin ţara somalilor, această ţară, în toată partea ei maritimă, înclinată spre Golful de Aden, fiind pusă sub protectoratul britanic, aveam a face mai întâi la Londra pregătiri şi demersuri necesare pentru a obţine protecţia guvernului britanic şi autorizaţia de a pătrunde cu o escortă armată în interiorul ţării. Prestigiul autorităţilor britanice de pe coastele mării ar fi suferit dacă, plecaţi de acolo sub auspiţiile lor, ne-am fi văzut expuşi înăuntrul ţării a fi jefuiţi şi poate chiar şi omorâţi de vreunul din şefii de triburi sălbatice, cari faţă cu străinii şi chiar între ei nu cunosc alt regulator decât acela al forţei. Escorta noastră, prin urmare, avea a fi bine armată şi destul de numeroasă spre a inspira respect şefilor de triburi din interiorul ţării şi a putea reprima cu succes verice act agresiv asupra persoanei sau averei noastre.

Protectoratul asupra coastei somalilor e esersat de generalul care comandă staţia militară şi navală a Adenului, situată pe punctul estrem cel mai sud-estic al Arabiei, şi e subordonat guvernului imperial al Indiilor. Recomandaţi în modul cel mai călduros, am primit de la guvernul central prin D-l Bălăceanu, Ministrul României la Londra, precum şi direct de la generalul Cunningham, guvernatorul civil şi militar al Adenului, pe lângă autorizaţia de a pătrunde în interiorul ţării, şi încredinţarea că în limitele protectoratului britanic mi se va acorda toată protecţia posibilă, precum şi asistenţa necesară pentru a compune la Berbera, pe coasta Africei, o escortă bine aleasă şi sigură.

Aprovizionarea escortei urma a fi făcută pe coasta africană, calculată pentru o durată de peste patru luni de călătorie, după felul şi numărul raţiunilor zilnice fixe, stabilite prin obiceiul caravanelor din acea ţară. Aceste raţiuni consistă pe zi pentru fiecare om în orez, în ghi (o speţie de unt clarificat fabricat în ţara somalilor, amestecat cu grăsime de oaie şi foarte apreciat de ei, dar de un gust şi de un miros nesuferit pentru un european), precum şi de o măsură de curmale. Curmalele sunt importate din Egipt, fiindcă în ţară se găsesc numai puţine palme de curmali a căror folosinţă pare a fi un monopol al maimuţelor, cari le mănâncă înainte ca oamenii să fi parvenit a le culege. Orezul e importat din India şi e foarte bun la gust, deşi nu aşa mare la grăunţe şi aşa alb ca acela care se vinde în Europa.

Generalul Cunningham avu amabilitatea a desemna ca conducător pentru caravana noastră, sau „headman”, cum el e numit de englezi, un somal foarte experimentat, numit Egge Nerlayo, un om de o statură herculeană, cu coloritul negru şi cu toate aceste având o înfăţoşare foarte demnă şi impunătoare. El întovărăşise pe Prinţul Czetwertynski în călătoria sa prin Africa şi primise de la acesta o sabie turcească montată în argint, ca un semn de distincţie pentru marile servicii ce le făcuse acestui principe. Capul său, deasupra frunţei, era spintecat până la os prin o lovitură primită într-o luptă în contra masailor. Foarte bun de gură, ştia cu ocazia târgurilor să ţie cap celui mai esperimentat somal, până şi femeilor în interminabilele lor discuţii sulevate cu ocazia cumpărăturilor de animale şi de aprovizionări de tot felul. Reuşita unei asemenea expediţii depinde foarte mult de la calităţile şi esperienţa headmanului şi sunt personal foarte îndatorit generalului Cunningham pentru nemerita alegere ce o făcu în persoana acestui Egge Nerlayo.

Având un credit deschis prin Banca naţională a Indiei pe lângă sucursala ei de la Aden, l-am pus la dispoziţia Fraţilor Cowasjee Dinshaw, firma cea mai însemnată de la Aden, cari, lucrând ca comisionari, făceau headmanului nostru avansurile băneşti necesare pentru asigurarea numărului necesar de oameni: servitori personali ai noştri, conducători de cămile, eclerori de profesie, numiţi „şicari”, după o denumire introdusă din India, şi „sais”, îngrijitori de cai. Headmanul se dusese la Berbera, pe coasta Africei, cu două săptămâni înainte de sosirea noastră şi asigurase acolo cumpărarea unui număr de 70 de cămile somale, 4 cai şi 2 catâri abisinieni de călărie pentru noi. Aceşti catâri, după cum experienţa ne-o dovedi în urmă, erau mult mai folositori decât caii, păşunând cu uşurinţă toate plantele, chiar şi în acele locuri arse de soare unde caii nu mai găseau hrana lor, astfel că catârii s-au întors la Berbera mai graşi şi mai veseli decât erau la plecare, pe când, din cei patru cai, doi cari s-au întors la Berbera puteau abia să mai umble de slăbiciune, iar ceilalţi doi muriseră împunşi de muştele tze-tze, această plagă a Africei, care, cel puţin după esperienţa făcută de noi, mi se părea a nu avea înrâurire asupra catârilor. Singurul defect care îl aveau aceşti catâri, mai ales cel alb, pe care îl călăream de obicei, era o mare predispoziţie muzicală, care îl făcea câteodată să sperie vânatul la o mare depărtare prin ţipetele sale. Ştiind prea bine că în timpul vânatului avea a păstra linişte şi că la caz contrariu îl aşteaptă o bună corecţie, administrată peste urechile cele lungi, luase obiceiul de a culca urechile pe gât şi a pleca capul între picioare în momentul când se pregătea a da curs pasiunei sale muzicale, ceea ce avea de efect a escita în cel mai mare grad ilaritatea noastră. Sunt mulţi măgari în ţara somalilor, dar catârii sunt foarte rari şi acei cari se găsesc acolo sunt introduşi din Abisinia sau din Arabia. Somalii în genere cred că nu este de demnitatea unui bărbat de a călări pe măgari şi în această privire nu fac distincţie între catâri şi măgari; am văzut însă femeile lor călărind adesea pe măgari, aşezate în modul cum călăresc bărbaţii.

Somali ocupaţi a încărca cămile

Servindu-mă de indicaţiile practice ce contele Hoyos avusese buna-voinţă a mi le da cu ocazia trecerei mele pe la Viena, precum şi de acelea cuprinse într-o carte a căpitanului Swayne, am cumpărat la Londra toată aprovizionarea, echipamentul, armamentul, muniţia de vânătoare şi de apărare necesare nouă şi escortei noastre. Căpitanul Swayne mai ales, care în serviciul Guvernului Britanic şi pentru plăcerea sa personală făcuse mai multe călătorii prin ţara somalilor, ne dă în cartea sa, bazat pe lunga sa experienţă, o însemnare foarte practică a întregului material trebuitor la o asemenea călătorie. Având a petrece mai multe luni într-o ţară pustie în mare parte, iar acolo unde ea e locuită populată de nomazi sălbatici, totdeauna dispuşi a esploata după putinţă pe străinul care ar apela la ei pentru nevoile sale, m-am gândit de la început a combina lucrurile astfel ca caravana noastră să rămâie liberă în mişcările sale şi cu totul independentă de bunul plac al indigenilor, cari, deşi dispun de cârduri imense de vite, totuşi în tot timpul călătoriei noastre, osebit de câteva oi ce ne vindeau din când în când, nu au putut să ne procure nici unt, nici măcar lapte de un gust plăcut pentru un european. Ouă nu sunt în ţară fiindcă somalii nu ţin găini, considerându-le ca animale necurate, iar brânză nu se găseşte fiindcă somalii nu ştiu s-o facă.

Ţara somalilor fiind dar absolut lipsită de toate cele necesare pentru confortul şi pentru cel mai elementar bun trai la care eram deprinşi, aş fi compromis starea noastră sanitară dacă nu m-aş fi aplicat a alege bine şi fără eroare materialul absolut necesar, suprimând tot ce ar fi fost o povară inutilă. Totodată aveam a priveghea ca împachetarea objectelor alese să se facă în mod practic, distribuindu-se, încă la Londra, în lăzi calculate, în conţinutul lor, după necesităţile folosinţei de câte o săptămână şi combinate în mărime, greutate şi formă astfel ca să poată fi lesne încărcate şi transportate pe spatele cămilelor. La Londra sunt firme însemnate cari adesea au făcut asemenea furnituri şi ştiu cu multă experienţă a le amenaja după necesităţile reclamate de împrejurările ţărei în care urmează a fi întrebuinţate.

Vestitul armurier Holland ne-a procurat toată muniţia şi armele de vânătoare şi de apărare destinate nouă şi escortei noastre. Pentru escortă cumpărasem 40 de carabine Snider. Armamentul nostru personal se compunea pentru fiecare, pe lângă un revolver pentru apărare, de un „Paradox” calibru 10, un sistem de puşti pentru care Holland are singur brevetul, numit astfel după inventatorul ei. Această armă e uşoară relativ la mărimea calibrului şi la încărcătura cartuşelor, cari se încarcă cu 12 grame de pulbere. Ea consistă într-un sistem de puşcă combinat cu carabină, putându-se, în caz de necesitate, întrebuinţa a împuşca şi cu alice. Ţevile ei duble sunt la extremitate ghintuite în spiral pe o neînsemnată parte, numai cât se cere pentru a da projectilului de oţel, îmbrăcat în parte într-o cămaşă de plumb, rotaţia şi siguranţa necesară. – Această armă e destinată pentru vânătoarea paşidermilor celor mari, elefanţi şi rinoceri, şi înlocuieşte cu mult succes carabina de acelaşi calibru, care e o povară prea grea de mânuit. Deşi puşca aceasta e ghintuită numai la extremitate, projectilul ei are totuşi o penetraţie atât de cumplită, că poate străbate cu uşurinţă prin umărul unui mare rinocer şi pătrunde pieziş prin coastele opuse până sub piele. Se înţelege că această penetraţie nu poate fi garantată pe o distanţă mai mare de 80 de metri, dar de obicei nu se împuşcă la o mare distanţă în acele animale chiar şi când din întâmplare ocazia s-ar prezenta de a le vedea de mai departe prin desimele cele cumplite în care locuiesc.

Fiecare din noi avea încă câte o carabină expresă cu două ţevi, acea a fiului meu de la Holland, de calibru 500 după măsura engleză, ceea ce corespunde la un diametru de 13 milimetri. Cele mai multe cartuşe erau încărcate cu plumbi expansivi şi de un mare efect, destinate a fi întrebuinţate cu bun succes mai ales la vânatul leilor, panterelor şi antilopelor. Carabinele mele, una cu două ţevi cu cartuşe Mauser şi alta cu o singură ţeavă, erau carabine germane, calibrul de 11 milimetri în diametru, ceea ce e un calibru prea mic pentru vânatul leilor şi antilopelor celor mari, cari adesea scăpau, deşi bine pălite, din cauza rănilor insuficiente făcute de aceşti plumbi, un inconvenient care nu era îndestul compensat prin penetraţia mai mare ce o aveau. În genere e de observat că vânatul în Africa cade mai greu decât în Europa, aceasta, precum cred, din cauza căldurei atmosferei care pătrunde mai târziu în rană, având aproape aceeaşi temperatură ca acea internă a animalelor. Paserele împuşcate cu alice scăpau mai întotdeauna când erau numai rănite şi era o escepţie când reuşeam a împuşca câte o picheră cu alice, deşi ne apropiam bine de ele.

Pentru vânatul picherilor şi altor paseri mai mari întrebuinţam cu mult succes două puşti milităreşti de calibru mic, una Mannlicher militărească din România şi una Lee-Metford din Anglia, adaptată de Holland pentru vânătoare.

Aceste puşti de repetiţie încărcându-se foarte repede, ar fi putut la vreo nevoie să ne fie de cea mai mare utilitate în cazul unui atac din partea indigenilor. Mai în interior, dincolo de Webi, locuitorii cari n-au văzut niciodată asemenea arme erau cuprinşi de mirare când vedeau cu câtă uşurinţă şi repeziciune le încărcam şi le slobozeam, atingând ţelul cu mare siguranţă la distanţe de mai multe sute de metri. Deşi am reuşit a împuşca gazele până la 600 de metri depărtare, totuşi această armă nu poate fi considerată ca o armă practică pentru vânaturile din Africa. Calibrul ei e prea mic şi projectilul, cu toată penetraţia imensă ce are, poate chiar din cauza repeziciunei cu care pătrunde prin animal, produce, când nu loveşti tocmai inima sau crierii, un şoc prea puţin însemnat asupra unui leu sau unei antilope mai mari. Vânătorul care ar cuteza să atace cu projectile de un calibru atât de neînsemnat elefanţi sau rinoceri s-ar afla în pericol a fi zdrobit poate chiar când din întâmplare ar reuşi a-i lovi prin inimă.

Pe lângă aceste puşti, bateria noastră se mai compunea pentru fiecare de câte un „drilling”, puşti germane cu trei ţevi împerecheate, din care cea a treia de dedesupt e o ţeavă carabină de calibru de 11 milimetri, o puşcă foarte utilă pentru Africa, căci, fiind câteodată ocupaţi, în apropierea haltelor de zi sau de noapte, a vâna francolini şi alte speţie de găini, se întâmpla adesea să sară câte o panteră, hienă sau alt animal mai mare.

Pentru locuinţa noastră nomadă aveam fiecare câte un cort cu tot echipamentul necesar pentru masă, pentru pat şi pentru băi. Aceste corturi au învălitoare duble de pânză impermeabilă şi, putând fi deschise în toate direcţiile, alcătuiau astfel un adăpost sigur atât în contra căldurei prea mari a soarelui, cât şi în contra ploilor foarte rare, dar grozave prin care am trecut. Ele sunt aşa de solid lucrate, că le-am adus în bună stare în România, deşi au suferit transporturi peste mai multe mări dintr-o corabie în alta şi patru luni pe spatele cămilelor prin spineriele cele mai cumplite ale Africei.

O mare cantitate de chinină în tabloide şi o cutie de fier conţinând medicamentele cele mai utile, cu câteva instrumente hirurgicale de o întrebuinţare facilă, împreună cu o carte explicativă, m-au pus în poziţie a vindeca mai multe boale ale oamenilor din escorta noastră şi mai ales oftalmie şi friguri, de care pătimeau mai mulţi din ei. Mă gândesc cu plăcere că am scăpat viaţa la unul din somalii escortei numai prin o mică ţeavă de cauciuc, care mai mult din întâmplare îmi venise în gând a o cumpăra în ultimele momente înainte de plecarea noastră de la Triest. Graţie sfaturilor ce ni le-a dat generalul Theodori de a nu bea apă înainte de a fi fost fiartă, am rămas aproape cu totul scutiţi de friguri, pe când cei mai mulţi din escorta noastră sufereau de această boală, deoarece persistau a nu se conforma instrucţiilor noastre în această privire. Partea cea mai însemnată a conservelor espediate de la Londra consista, pe lângă ceai, cafea, cacao şi zahar, mai ales în unt, legume şi fructe de tot felul preparate uscate, în compoturi sau în dulceţe, căci am putut constata şi noi, împreună cu toţi ceilalţi cari au călătorit prin ţara somalilor, că climatul de acolo dezvoltă în mare grad pofta pentru alimente zahărite. În ceea ce priveşte conservele de carne, am luat foarte puţine, fiindcă vânatul din ţară avea să ne procure totdauna carne proaspătă şi în mare abondenţă.

Toate fiind astfel pregătite şi espediate de la Londra, am mai cumpărat înainte de plecarea noastră o busolă, un barometru pentru măsurarea înălţimelor, mai multe termometre, două aparate fotografice, tot materialul necesar pentru a scrie, precum şi o presă pentru plante.

O haltă de zi în Ogo şi catârii noştri abisinieni