Dragomán György, Máglya

Copyright © Dragomán György, 2014

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

Această carte a apărut cu sprijinul:

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5740-7

ISBN PDF: 978-973-46-5741-4

ISBN print: 978-973-46-5659-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/Fertnig; © Lane Erickson/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GYÖRGY DRAGOMÁN este unul dintre cei mai apreciaţi şi mai traduşi scriitori maghiari contemporani. Născut în 1973 la Tîrgu Mureş, viitorul prozator s-a stabilit în 1988 în Ungaria, împreună cu familia. A studiat filosofia şi literatura engleză la ELTE, în Budapesta, şi a lucrat la o teză de doctorat despre proza lui Samuel Beckett, traducînd în acelaşi timp din operele lui Beckett, James Joyce, Ian McEwan, Irvine Welsh. Dragomán a debutat în 2002 cu volumul A pusztítás könyve (Cartea desfacerii), care a primit premiul Sándor Bródy, urmat în 2003 de piesa de teatru Nihil şi în 2005 de romanul A fehér király (Regele alb, Polirom, 2008). Regele alb a fost distins în Ungaria cu premiile Tibor Déry şi Sándor Márai şi a fost tradus în peste treizeci de limbi, în prezent existînd şi un proiect de ecranizare a cărţii în Marea Britanie. În 2011 lui György Dragomán i se acordă premiul literar Jan Michalski pentru acelaşi roman. În 2014 prozatorul publică romanul Máglya (Rugul), care se bucură de un succes instantaneu în Ungaria şi este în curs de traducere în Statele Unite, Olanda, Germania, confirmînd valoarea unui autor cu o viziune şi un stil ce au cucerit deja un public larg.

Pentru Anna

unu

Aştept pe coridor, în faţa biroului directoarei. Privesc tablourile de pe pereţi, cu fotografiile absolvenţilor îmbrăcaţi în bluze albe. Eu abia peste şapte ani voi absolvi. Mă uit la pieptănăturile lor, cele mai multe fete au părul strâns în codiţe, decid că eu voi insista să fiu lăsată să pozez despletită pentru tablou. Îmi scot elasticul din păr, mi-l despletesc, răsfirându-l cu degetele. E destul de lung. De multă vreme îl las să crească.

Aştept. Mă uit pe fereastră, văd parcul. De-a lungul aleii, de-o parte şi de alta, în vârful plopilor golaşi, păsări negre. Ciori.

Mă uit la ciori. Aştept.

Mă întreb ce-o vrea oare directoarea de la mine.

De aproape jumătate de an stau la orfelinat. Toată lumea e prietenoasă cu mine, şi colegii, şi profesorii, şi pedagogii. Mă compătimesc pentru ceea ce s-a întâmplat cu Tata şi cu Mama.

Mă uit la copaci, nu vreau să mă gândesc la ei. Aştept.

În sfârşit uşa se deschide. Directoarea îmi spune că pot să intru.

Intru.

Înăuntru, în faţa biroului directoarei, sunt două fotolii. Unul e gol. Directoarea îmi face semn să mă aşez acolo.

În celălalt fotoliu stă cineva. O bătrână. Adusă de spate, gârbovită, îi văd doar sveterul negru, umerii osoşi, baticul mare şi negru care-i învăluie. Încălzeşte între palme o minusculă ceaşcă de cafea, o acoperă cu farfurioara, pe care o roteşte, o clatină, o apasă cu degetele-i osoase peste gura ceştii, de parcă s-ar teme să nu sară ceva dintr-însa.

Mă aşez. Salut. Perna de piele a fotoliului e incomod de tare.

Bătrâna se uită la mine, mă salută, îmi spune pe nume. Are ochi cenuşii, reci, chip sever, voce glacială.

Directoarea zice că tanti a venit la mine.

Tanti zice că este bunica mea şi a venit pentru că vrea să mă ducă la ea.

Îi zic că eu n-am bunică. Nici bunic. N-am pe nimeni.

Tanti zice că mă înşel, că nu ştiu eu bine. Ea e de-adevăratelea bunica mea. Mama mamei mele.

Îi zic că nu-i adevărat. Mama mea a fost orfană.

Tanti zice că nu. N-a fost orfană, în nici un caz n-a fost orfană. Numai că odată s-a certat foarte urât cu maică-sa şi cu taică-său, a fost un mare tărăboi, după care a plecat, i-a lăsat baltă, le-a zis că nu vrea să-i mai vadă niciodată. Asta şi-a dorit, de nu şi-ar mai fi dorit-o, şi, iată, aşa s-a şi întâmplat. După aia n-au mai ştiut nimic de ea, n-au ştiut nici dacă mai trăieşte sau nu, nici că au o nepoată n-au ştiut. Bietul meu bunic nici n-o să mai afle. Niciodată n-ar fi crezut-o pe mama în stare de atâta cruzime.

Îi zic că nu-i adevărat. Eu nu sunt nepoata ei.

Tanti spune că ba da, e adevărat. De-adevăratelea adevărat. La fel de adevărat ca faptul că ea stă aici, pe fotoliul ăsta.

Directoarea intervine. Îi spune lui tanti că, poate, n-ar strica să aibă mai mult tact şi să fie mai amabilă.

Cu ceaşca în mână, tanti îi face un semn, zicându-i să-şi ţină gura, să nu se bage, că e mai bine să clarifice lucrurile de la bun început. Gestul ei mişcă farfurioara, care se roteşte deasupra ceştii cu un fel de scrâşnet, dar nu cade, degetele lui tanti o ţin locului.

Directoarea amuţeşte. Tanti îi zice să fie aşa drăguţă şi să poftească afară, că vrea să stea de vorbă cu mine între patru ochi.

Vreau să-i zic să nu iasă, însă până la urmă nu-i mai zic.

Directoarea se ridică lehămetită, ne anunţă din uşă că ea o să fie afară, pe coridor. Încuviinţez din cap.

Uşa se închide. Nu mă uit la tanti. Mă uit în jos, la pantofii mei, la nasturii lucioşi ai baretei.

Simt cum tanti mă ia de mână, are palma caldă şi umedă, aud cum se smiorcăie. Mă uit în sus, văd că are lacrimi în ochi.

O vreme doar stă şi mă priveşte. Tace. Văd cum lacrimile i se preling încet pe obraji.

Îşi umezeşte buzele, are o limbă trandafirie, de un roz pal. Se apucă să vorbească. Are vocea schimbată. Mai molcomă. Mai caldă.

Zice să nu fiu supărată pe ea. N-a vrut s-o vorbească de rău pe maică-mea. Cum ar putea, doar fusese fiica ei. Sânge din sângele ei. Pe care n-a mai văzut-o de mai bine de treisprezece ani. Şi pe care nici n-o s-o mai vadă vreodată. Chiar dacă fusese supărată pe ea, a iertat-o de mult. Şi ştie că, la rândul ei, şi mama a iertat-o. Da. O simte în adâncul inimii.

Îşi apropie scaunul de mine, mă mângâie uşor pe păr. Zice că pentru ea eu sunt un mare dar de la soartă. Acum, după ce bunicul meu a murit, a rămas foarte singură, n-are pe nimeni. Eu sunt tot ce i-a mai rămas. Să-mi intre bine-n cap că sunt nepoata ei, suntem rude, o să mă iubească la fel cum a iubit-o şi pe fiica ei. Ba chiar mai mult. Să merg cu ea. Foarte frumos mă roagă să merg cu ea.

Nu-i răspund. Nu zic nimic.

Zice că trebuie să merg cu ea. Trebuie să merg cu ea, nu pot să fac altfel, aşa mi-e scris, zice.

Deschid gura. Spun că nu.

Pentru o secundă în ochii bătrânei pare să se aprindă un licăr de mânie, însă faţa şi gura îi zâmbesc. Zice că o să mi-o demonstreze.

Mă apucă de mână, mi-o trage spre ceaşcă, acum o ţinem amândouă, cu două mâini. Porţelanul e cald. Zice să fiu atentă.

Simt cum mâna mea se pune în mişcare, întoarcem ceaşca împreună, astfel încât farfurioara trece dedesubt, iar ceaşca rămâne pe ea, cu fundu-n sus. De sub ceaşcă se prelinge un zaţ cafeniu, se scurge-mprejur, se ramifică. Mă uit, ramificaţiile se-ngroaşă, se contopesc.

Tanti răstoarnă ceaşca cu gura-n sus, o pune pe farfurioară. Îmi zice să mă uit în ea.

Mă uit.

În interiorul ceştii zaţul de cafea desenase un model întortocheat, în nuanţe de brun, ca un labirint în nisip.

Tanti roteşte ceaşca încet, îmi zice iar să fiu atentă.

Sunt atentă.

Deodată, în horbota încâlcită, îmi zăresc chipul. Se conturează în linii fine, ca un desen proaspăt, făcut în tuş maro, îmi recunosc ochii, nasul, linia buzelor, bărbia. Sunt chiar eu. Zâmbesc.

Tanti pune un deget pe buza ceştii, plimbându-şi-l de jur împrejur pe muchia ei, şi cum îl atinge cu unghia, porţelanul scoate un clinchet sonor, chipul meu din ceaşcă începe să se transforme, liniile se scurg, se îngroaşă, parcă aş creşte şi aş îmbătrâni. Văd chipul Mamei, o recunosc, ea e, se uită şi zâmbeşte drăgăstos şi totuşi trist, apoi începe să îmbătrânească şi ea, faţa-i devine mai ridată, bărbia mai ascuţită, văd faţa lui tanti, acum tanti se uită la mine din zaţ, se uită şi zâmbeşte.

Simt cum ceaşca s-a răcit de tot în palmele mele, o las să mi-o ia din mână, o las s-o aşeze pe masa directoarei.

Mă uit în sus. Are ochii înlăcrimaţi.

Tanti începe să vorbească.

Spune să-i zic Bunică.

Bunica zice c-ar fi bine să plecăm cât mai curând. Dacă prindem trenul de după-masă, la miezul nopţii am putea fi acasă. Să mă duc să-mi adun lucrurile, să-mi fac bagajele, să-mi iau rămas-bun de la cine vreau eu. Zice c-ar fi bine dacă aş putea să fiu gata într-o jumătate de oră.

Mă întreabă dacă am ceas, apoi, înainte de-a deschide gura să-i spun că n-am, dar că sus, în dormitor, pe perete, este un ceas mare, văd că tocmai şi-a scos ceasul de la mână. Mi-l pune-n palmă, zice că dintotdeauna avusese de gând să i-l dea maică-mii, moştenire de familie.

Ceasul e cald la mine în palmă, Bunica zice să mă uit la el.

Deschid palma. Ceasul are formă dreptunghiulară, pe cadranul îngust, în loc de cifre, sunt pietricele colorate, strălucesc ca stropii de apă, cea de pe locul cifrei unu este aproape transparentă, pentru ca următoarele să devină tot mai închise la culoare, cea de pe ultimul loc, al orei douăsprezece, fiind aproape neagră.

N-am mai văzut un asemenea ceas, secundarul nu se mişcă sacadat, ca pe ceasul mare de pe perete, ci se-nvârte încontinuu, e subţire ca un fir de păr, lunecă lin, rotindu-se pe cadran, mă uit şi nu pot să-mi iau ochii de la el, se-nvârte ca vârtejul făcut de apă când se scurge din chiuvetă, ca şi cum în vârtejul din chiuvetă ar fi căzut un fir de păr, iar vârtejul din chiuvetă ar trage firul de păr în jos, tot mai în jos.

Mă uit, nu pot să-mi iau ochii de la el, e exact aşa, mă uit, se-nvârte şi iar se-nvârte, chiuveta e plină cu apă, cu apă rece-rece, eu am umplut-o, ca să mă spăl pe faţă, ca să nu mai plâng atât de tare, tovarăşa ofiţer de la miliţie mi-a spus, atunci când mi-a dat drumul, să mă duc să mă spăl pe ochi, a fost drăguţă, m-a şi mângâiat pe braţ, cu toate că eu am vrut s-o lovesc din nou, am vrut să-i dau din nou un picior, am vrut s-o muşc din nou, pentru că voiam să plece, să se care, să dispară acolo de unde a venit, de parcă n-ar fi urcat niciodată scările, de parcă nu s-ar fi oprit niciodată înaintea uşii noastre, de parcă n-ar fi sunat niciodată la uşă, de parcă n-ar fi intrat niciodată în casă, de parcă nu mi-ar fi zis niciodată să mă aşez, de parcă nu mi-ar fi spus niciodată tot ce mi-a spus despre Mama şi Tata şi camionul plin cu cărbuni, de parcă n-ar fi spus niciodată că-i pare rău, că-i pare sincer rău, că regretă din toată inima, de parcă nu mi-ar fi spus niciodată că trebuie să fiu tare. Vreau să-şi retragă vorbele, vreau să nu fi fost adevărate, vreau ca totul să fie ca înainte, înainte ca ea să vină şi să strice totul, vreau ca Mama şi Tata să se-ntoarcă acasă.

Pun dopul la chiuvetă şi închid apa, nu mai vreau să văd vârtejul. Ajunge.

Mă aplec, îmi îngrop faţa în apă, e foarte rece, îmi bag şi mâinile, mi le apăs pe obraji, mi le apăs pe ochi, îmi ţin respiraţia, nu vreau să respir, nu vreau să mă gândesc la nimic, nu vreau să mă gândesc la Mama şi la Tata, apa e rece ca gheaţa, faţa mi-e rece ca gheaţa, palmele-mi sunt reci ca gheaţa, numai acolo jos, în adâncul plămânilor, aerul e fierbinte, îmi desprind mâinile de pe faţă, apuc marginea chiuvetei de-o parte şi de alta, deschid ochii, expir, văd bulele de aer care s-au format, se lovesc de pereţii chiuvetei, se sparg, se desfac în bule mai mici, se rotesc, înoată pe dinaintea ochilor mei, n-am voie să mă mişc, îmi zic, trebuie să inspir apa rece, să-mi umplu nasul, gura, traheea şi plămânii, trebuie să inspir adânc apa asta rece, s-o inspir în loc de aer, mă uit la smalţul alb al chiuvetei, e foarte aproape, văd crăpăturile fine, vreau să inspir apa în mine şi nu pot s-o inspir.

Brusc, îmi scot capul din chiuvetă, de parcă nu mi l-aş scoate eu, ci altcineva, sunt gata-gata să-mi izbesc ceafa de robinet. Şi mâna mi se mişcă de parcă altcineva ar mişca-o, se-ntinde, apucă inelul de metal al dopului negru, îl apucă şi smulge dopul, ţeava de scurgere horcăie, înghite apa, nu plâng, privesc din nou vârtejul, vârtejul se-nvârte şi iar se-nvârte, văd în el un fir de păr lung şi negru, ştiu că este părul Mamei, a căzut în chiuvetă înainte de-a pleca, atunci când s-a pieptănat. Bag mâna în apă, vreau să-l pescuiesc, să-l apuc cu două degete, nu reuşesc, vârtejul îl roteşte, îl trage-n jos pe ţeavă, mă uit la chiuveta goală, obrajii-mi sunt reci, nu mai pot să plâng, vreau să deschid robinetul, vreau să văd din nou vârtejul. De departe, de-afară, aud vocea tovarăşei ofiţer de miliţie, mă-ntreabă dacă totul e în regulă cu mine, mă uit la chiuvetă, vreau să strig că nu, nu e, nu e, nu e, nu e, apoi spun totuşi că da, vin imediat, vocea mi-e rece şi calmă, o voce străină, de-ndată ce o aud, ştiu că totuşi este a mea, întind mâna, iau pieptănul Mamei, mi-l trec prin păr, pârâie.

Cineva îmi spune pe nume, o voce străină, vocea Bunicii, mă-ntreabă cât e ora, am în palmă ceasul, mă uit la secundar cum lunecă în cerc pe cadran, fără odihnă, se-nvârte şi iar se-nvârte, deschid gura şi-i spun că-i patru fără un sfert. Bine, zice Bunica, bine, atunci la cinci şi un sfert să fiu jos cu bagajele, în faţa porţii principale.

Îi spun că bine, o să fiu acolo. Continui să mă uit la ceas.

Bunica zice că mă ajută să mi-l pun, întinde mâna, mi-l scoate din palmă, abia atunci observ că are o brăţară de metal. Bunica o-ndreaptă cu degetele, apoi mi-o fixează pe mână, dar astfel încât cadranul să ajungă în partea interioară a încheieturii. Zice că aşa trebuie purtat ceasul ăsta. Încheie brăţara, metalul rece îmi cuprinde încheietura mâinii, fac piele de găină pe braţ, ce încheietură subţire am, zice Bunica, ceasul mi se potriveşte la fix, brăţara nici măcar nu trebuie ajustată, să mă uit ce bine-mi stă.

Brăţara de argint a ceasului luceşte pe pielea mea, arată ca o împletitură de trei fire spiralate, argintii, nici nu se văd îmbinările. Îi simt greutatea, îi spun că-i mulţumesc frumos.

Bunica dă din cap, zice să-l port sănătoasă.

Dormitorul e gol. Ceilalţi sunt în sala de lectură, pe mine tot de-acolo m-au chemat în biroul directoarei. Mă duc la patul meu, mă aplec, trag de sub el valiza pe rotile. E bordo, are fermoarul stricat, s-a stricat de cum am cumpărat-o, Mama fusese foarte furioasă, pentru că nu se mai putea repara şi nici banii nu i-am primit înapoi. Pun valiza pe pat.

Mă duc la dulap, îl deschid. Hainele mele atârnă pe umeraşe, paltonul roşu, ponosit, cele trei bluze, cele două fuste, blugii care-mi ajung numai până la jumătatea pulpelor. Le scot şi le pun pe pat.

Mă întorc la dulap. Pe un raft, trei perechi de chiloţi, şosete, ciorapi, pe raftul de sus, costumul de gimnastică şi sacul de sport, în el, vechiul trening de echipă al Mamei, pe ultimul raft de jos, cele două pulovere tricotate cu model norvegian.

Le pun pe toate pe pat.

Îmi scot şi pantofii din dulap. În afară de cei cu baretă, pe care-i port, mai am o pereche de pantofi negri de lac şi nişte tenişi albi, cu talpă de cauciuc verde, îi pun şi pe ei pe pat.

Numai vechea mea uniformă de şcoală şi cea de pionieri au mai rămas în dulap, de la revelion încoace nu mai avem voie să le purtăm. De-atunci uniformele sunt interzise şi nici pionieri nu mai sunt. Le scot totuşi şi pe astea din dulap. Din gaica bluzei de pionier a căzut şnurul galben, împletit, însemnul comandantului de detaşament, iar ciucurii s-au încurcat.

Dulapul s-a golit, un singur lucru a mai rămas înăuntru. Pe partea interioară a uşii stă lipită o fotografie, e color, dar culorile sunt şterse, Tata zicea că din cauză că filmul n-a fost bine developat. În fotografie suntem noi trei, Mama, Tata şi eu. A fost făcută în munţi, pe malul unui lac, e singura noastră fotografie împreună, Tata a făcut-o cu declanşare automată, am râs amândouă de el, pentru că după ce Tata a pus aparatul pe un trunchi de copac şi i-a fixat timpul de declanşare, a vrut să fugă repede la noi, n-a fost atent şi s-a împiedicat de-o creangă, dar s-a ridicat repede şi a fugit mai departe, ca să ajungă la timp în poză, şi a ajuns, ba chiar a mai avut răgazul să ne ia pe după umăr şi pe mine, şi pe Mama, şi când deja stătea acolo, lângă noi, am observat că o crenguţă de brad i se lipise de pulover şi atunci am râs şi mai tare toţi trei.

Mă uit la poză, la părul despletit al Mamei, pun vârful degetului arătător şi-l mângâi, nu simt decât netezimea hârtiei fotografice. Îmi bag unghia pe sub poză, pe lateral, o desprind cu grijă de pe uşa dulapului. Se desprinde uşor, nu se rupe, numai pe dos, într-un colţ, s-a lipit de ea o mică aşchie din lemnul uşii.

Mă duc la pat, iau puloverul cu model norvegian, în roşu-albastru-negru, punga de plastic ascunsă în mânecă fâşâie. Trag de ea, e o pungă mică şi galbenă, înăuntru, frumos împăturit, baticul din mătase franţuzească al Mamei, înnodate într-un colţ, verighetele Mamei şi a Tatei. De la înmormântare n-am mai pus mâna pe el şi acum îl apuc fără să-l scot din pungă, mă gândesc la parfumul de iasomie al Mamei, baticul trebuie să-l mai păstreze încă. Bag cu mare grijă fotografia printre pliurile baticului, iau punga în mână, simt rigiditatea cartonului fotografiei prin plasticul pungii şi prin mătasea baticului.

Vreau s-o vâr înapoi în mâneca puloverului, îmi aduc aminte de degetele bunicii, cum mi-au fixat brăţara ceasului la încheietura mâinii. Aşez punga pe pat, n-o mai vâr în pulover. Deschid valiza, înăuntru, două curele vechi de-ale Tatei, făcute ghem, şi penarul meu de pe vremuri. Iau penarul, scot din el ascuţitoarea veche, pot să deşurubez şurubul lamei cu unghia degetului mic, îl deşurubez, scot lama, tai cu ea căptuşeala de pe fundul valizei, vâr punga cu baticul şi verighetele între căptuşeală şi pielea sintetică, netezesc căptuşeala pe dinăuntru şi valiza pe dinafară, pielea sintetică e groasă, nu se simte defel că ar fi ceva acolo.

Scot cele două curele ale Tatei, catarama celei negre o prind de ultima gaură de la capătul celei maro, trec porţiunea de curea rămasă pe sub gaica de lângă cataramă, acum e destul de lungă, pot să-mi leg de-a curmezişul valiza cu ea.

Îmi pun hainele şi pantofii în valiză, îmi scot cămaşa de noapte de sub pernă, o pun deasupra, închid valiza, o ridic, bag cureaua pe sub ea, o trec şi prin mânerul valizei, strâng cureaua, după care închid şi catarama.

Am împachetat, sunt gata.

Îmi pun paltonul, trag fularul din mânecă, mi-l pun la gât, căciuliţa tricotată încă nu mi-o pun.

La sfârşit mai merg o dată la fereastră, privesc parcul. În mijlocul aleii văd o siluetă nemişcată, o eşarfă care fâlfâie în vânt, ştiu că e Bunica, ştiu că se uită la ciori.

Merg pe coridor, tocurile pantofilor răsună pe beton. Cureaua care strânge valiza scârţâie la fiecare al doilea pas.

Ajung în faţa sălii de lectură. N-ar fi cazul să intru, de fapt nu vreau să-mi iau rămas-bun de la nimeni.

Aştept o clipă, apoi ridic totuşi mâna, bat la uşă, intru.

Profesoara roşcată sare-n picioare de după catedră, îmi zâmbeşte, nu pare mirată că mă vede gata îmbrăcată şi cu valiza în mână. Precis că directoarea a vorbit deja cu ea.

Îmi face semn să mă apropii. Când ajung în faţa tablei, profesoara face iarăşi un semn şi fetele se ridică în picioare toate deodată.

Ştiu că ar trebui să-mi iau cumva rămas-bun de la ele, însă nu vreau să zic nimic. Mă uit în jos, la pantofi, la podeaua neagră, cu miros de motorină. Apoi ridic totuşi capul. Ştiu ce se spune în astfel de ocazii, însă nu pot să spun nimic.

Profesoara roşcată vine lângă mine, mă ia de după umăr. Spune: dragele mele, printr-o întorsătură a lucrurilor, sora noastră Emma ne părăseşte azi, vă mulţumeşte pentru bunătatea voastră şi vă roagă să-i păstraţi o amintire frumoasă. Deşi a stat puţin cu voi, n-o să vă uite niciodată. Aici vocea profesoarei roşcate se frânge, de parcă ar fi profund mişcată, oftează, inspiră adânc, îşi dă la o parte cârlionţii din jurul obrajilor, îmi zâmbeşte din nou, apoi continuă, spune că oricui îi e greu să-şi ia bun-rămas, apoi le roagă pe fete să îndulcească aceste momente grele cu un cântec frumos, iar în timp ce ele cântă, eu pot să-mi adun lucrurile rămase.

Ridică braţele şi începe să dirijeze.

Deodată fetele încep să cânte, cântă şi profesoara roşcată, cunosc acest cântec, de multe ori l-am cântat şi eu, e frumos şi trist, e despre un drum lung de străbătut şi colbul acelui drum lung. Câteva momente stau locului, ascult şi le privesc, apoi mă-ndrept spre locul meu, închid cartea şi caietul de matematică de pe bancă, scot din bancă celelalte cărţi şi caiete, aşez valiza pe bancă. Nu desfac cureaua, trag puţin fermoarul stricat într-un colţ al valizei, vâr cărţile şi caietele prin crăpătură, dinţii de metal galben ai fermoarului îmi zgârie pielea, vâr adânc cărţile şi caietele printre haine.

Cât a cântat, obrajii profesoarei roşcate s-au îmbujorat, între timp dirijează cu gesturi largi, de parcă ar sta înaintea corului celui mare şi nu doar în faţa fetelor de la orfelinat.

Spatele-i stă fix la mijlocul tablei, iar pe perete, deasupra tablei, sunt trei urme dreptunghiulare de culoare mai deschisă, una mare, verticală, şi alte două lungi şi orizontale, pe locul celei verticale fusese fotografia tovarăşului comandant suprem, în locul celorlalte două, lozinci scrise cu litere roşii, despre patrie, popor, partid şi pace, acum nu mai sunt acolo, de la revelion încoace nicăieri nu mai sunt astfel de inscripţii şi nici fotografia comandantului suprem nu se mai vede nicăieri.

Bag şi penarul în valiză, mă uit la faţa profesoarei, îi disting vocea printre celelalte voci, îmi aduc aminte de ţipătul ei, de ţipătul strident şi ascuţit cu care şi-a smuls de pe cămaşa de pionier şnurul albastru de comandant de unitate şi l-a călcat în picioare şi a împins cu piciorul un scaun la perete şi a sărit pe el şi a apucat tabloul cu fotografia uriaşă, de trei ori mărimea naturală a tovarăşului comandant suprem, şi l-a smuls de pe peretele sălii festive şi a dat cu el de pământ, văd cum sticla tabloului se face ţăndări, cum profesoara trage un scuipat pe mutra din fotografie a comandantului suprem, cum o smulge din ramă, ţipând, gata, s-a terminat, adio, nu mai e, nu mai e, s-a terminat, şi noi ne ridicăm toţi în picioare, dăm cu toţii la o parte scaunele pe care eram aşezaţi pentru a asculta împreună cuvântarea de Anul Nou a tovarăşului comandant suprem, iar acum fugim cu toţii în faţă, îmbrâncindu-ne, ca să fim mai aproape de televizor, să vedem mai bine, şi începem să strigăm cu toţii că nu mai e, gata, adio, s-a terminat, şi smulgem de pe pereţi drapelele şi lozincile scrise cu roşu şi văd că pe ecranul televizorului apare chipul tovarăşului comandant suprem, galben ca ceara şi plin de sânge, zace în zoaiele cenuşii, şi cineva ia de la panoul de onoare o cupă mare şi galbenă din bronz, pe care elevii orfelinatului o câştigaseră la concursul Pentru Pace, şi cupa, învârtindu-se în aer, se izbeşte cu putere de ecranul televizorului, faţa de pe ecran, mânjită de sânge, a tovarăşului comandant suprem se face ţăndări printre scântei şi apoi începem să alergăm cu toţii de-a lungul încăperilor şi sălilor de clasă şi camerelor orfelinatului şi smulgem tablourile şi lozincile de pe pereţi, îmi răsună-n urechi trosnetul ramelor şi zdrăngănitul sticlei sparte şi fâşâitul colilor de carton gros, şi apoi rugul a fost gata, s-a aprins anevoie, a ars anevoie, până când ne-am apucat să stropim cu motorină cărţile groase cu scoarţe roşii, motorina cu care elevii de serviciu frecau podelele în fiecare sâmbătă, şi când în sfârşit focul s-a înteţit de-a binelea, de printre flăcările sfârâinde comandantul suprem se uita la noi, ne zâmbea însutit şi înmiit, şi noi stăteam în jurul focului şi cântam, olé, olé, comandantul nu mai e, şi din rug n-a mai rămas nimic, în afară de câteva cioburi de sticlă înnegrite de funingine, ce păreau nişte dinţi negri şi găunoşi. Două zile mai târziu, am luat unul de pe jos şi mi l-am pus în penar, mai e şi acum acolo, printre creioane şi stilouri.

Mă uit la chipul profesoarei roşcate, apoi întorc capul şi mă uit la fete, mă uit cum cântă, ăsta-i alt cântec, în ăsta nu mai e vorba despre lungul drum, ci despre patrie, cum că patria e căminul nostru şi că-i vom purta credinţă până la moarte. Nu cânt împreună cu ele, ci îmi imaginez ce văd ele, îmi imaginez că pe mine mă văd, cum îmi aranjez paltonul ponosit şi le fac cu mâna şi-mi ridic valiza şi dau să ies din sala de lectură şi cum mă mai opresc o dată în prag şi le mai fac o dată cu mâna.

Deschid gura, vreau să le spun la revedere, rămâneţi cu bine, dar nu asta spun, ci, foarte încet, în şoaptă, olé, olé, nu mai e, apoi fac stânga-mprejur şi închid după mine uşa sălii de lectură.

Cobor scările, aud cum fetele continuă să cânte tare, tot mai tare.

Când ies pe poartă, o văd pe Bunica stând în acelaşi loc, în mijlocul aleii, însă acum nu se mai uită la ciori, ci la clădirea orfelinatului.

Cobor scările, vântul îmi flutură paltonul. Îmi pun căciuliţa tricotată, o trag bine peste urechi, degeaba, vântul tot pătrunde prin ea.

Ajung lângă Bunica, ea mă priveşte, îmi spune că am întârziat.

Din cauză că mi-am luat bun-rămas, zic.

Bunica îmi spune că nu-i nimic, mai avem timp. Printre degete frământă un rozariu, bobiţele de granat negru se tot ciocnesc de inelul ei. Îmi zice să-i dau valiza, s-o ducă ea, întinde mâna s-o apuce.

Nu trebuie, zic, nu e grea.

Bunica dă din cap, zice că n-am decât s-o car eu dacă ţin neapărat.

Să mergem, mai zice, întorcându-se.

Încuviinţez din cap, mă apropii de ea.

De cum pornim, vântul se opreşte brusc.

Păşim în tăcere, numai pietrişul scârţâie sub pantofii noştri. Pe o porţiune largă pietrişul e negru, acolo şi sună altfel, mai strident, mai scârţâit. Deodată Bunica se apleacă, ridică ceva de pe jos. Mă uit, văd că-i o bucată de lemn carbonizat, într-un loc luceşte puţin, nu s-a dus toată poleiala aurie. Degetele Bunicii sfărâmă partea carbonizată.

Ajungem la poartă când Bunica mă-ntreabă dacă mi-a rămas vreo amintire de la Mama şi Tata, barem o fotografie.

Îi spun că nu, n-am avut voie să păstrez nimic. Când le rostesc, cuvintele devin seci, mă-ntorc, mai arunc o ultimă privire către orfelinat.

O clădire mare şi cenuşie, pe faţadă, porţiuni mari cu tencuiala căzută, se întrevăd cărămizile şi mortarul. Ştiu care fereastră îi aparţine cărei camere, în cadrul ferestrei de la dormitorul nostru parcă stă cineva, se uită la noi, îl văd doar o clipă, apoi dispare.

Bunica mă întreabă dacă ştiu cât timp am petrecut aici.

Nu vreau să răspund, dar îmi scapă pe gură, o sută cincizeci şi două de zile.

Bunica zice că-i mai mult decât suficient, asta înseamnă mai bine de cinci luni.

Îmi apucă mâna stângă, îmi desenează cu bucata de ramă carbonizată patru linii verticale pe dosul palmei, apoi cu a cincea le taie de-a curmezişul. Îmi pune în mână bucata de ramă, îmi zice, când ieşim pe poartă, s-o arunc în urma mea.

Păşim peste şinele porţii culisante, ridic mâna şi, luându-mi elan, arunc bucata de lemn în urma mea.

Nu mă-ntorc, dar o aud cum cade.

doi

Când ajungem la gară, mă dor braţele, degeaba mut mereu valiza dintr-o mână într-alta, cu fiecare pas parcă devine tot mai grea. Trotuarele sunt pline de gropi, nici nu încerc s-o trag pe rotile, alea se poticneau şi pe vremuri din te miri ce.

Urcăm treptele, înăuntru pardoseala de beton pare destul de netedă, pun valiza jos, încep s-o trag după mine, zdrăngănitul rotilelor răsună în tot holul, lumea se uită la noi.

Un băiat cu căciula trasă peste urechi vinde ghiocei, buchetele zac pe un ziar vechi, împăturit în patru. Le întinde spre noi, a venit primăvara, zice. Pe după verdeaţa buchetelor zâmbeşte o gură, se vede doar puţin din ea, totuşi o recunosc. Băiatul întinde iar buchetele spre noi, a venit primăvara, zice din nou, numai unu douăş’cinci bucata. Bunica dă din mână, zice că mulţumim, dar nu cumpărăm.

Băiatul zice că oricum vine primăvara, se întoarce, văd că ne mai aruncă o ocheadă.

Rotilele valizei trec peste un grilaj de metal, sub ele grilajul sună ca un clopot ruginit, simt în braţe zdruncinătura, mă uit în jos, sub grilaj apa e întunecată, pe suprafaţa ei plutesc mucuri de ţigări.

O singură casă de bilete este deschisă, în faţa ei, o coadă lungă.

Bunica zice că trebuie să ne luăm bilete, să ne aşezăm la coadă. Ne aşezăm.

Bunica îşi scoate portmoneul, mi-l întinde, zice să le cumpăr eu.

Îi zic că nu ştiu unde mergem.

La care Bunica zice că la ea acasă, păi, unde altundeva? Apoi, chicotind, îmi spune numele oraşului. Zice să iau la clasa a doua.

Coada înaintează greu. Mă uit la ceas, secundarul se roteşte fără oprire, însă foarte lent.

Bunica zice că vine imediat, pleacă de lângă mine, se uită la mersul trenurilor de pe peretele placat cu faianţă.

Mă uit la portmoneul ei, e burduşit şi greu, prin pielea subţire, cenuşie, simt monedele de metal şi bancnotele şifonate.

Portmoneul e rotund, aproape sferic. Şi închizătoarea e neobişnuită, nişte gheare metalice, lungi şi zimţate se îmbucă pe un chip mic şi rotund, cu bărbie proeminentă şi ascuţită, nasul e coroiat, de-o parte şi de alta a nasului, doi ochi cu irisul albastru şi pupilele din smalţ negru.

Îmi vâr degetele între nasul şi bărbia figurii, le depărtez una de alta, portmoneul se cască, scoţând un declic sonor. E un purcoi de bani în el, poli, sutare mototolite, başca un pumn de mărunţiş. Nu ştiu cât ar trebui să scot, mai bine îl închid la loc.

Ajung în faţa ghişeului, dincolo de gratii şi geamul slinos stă o femeie cu batic pe cap, şi-l apleacă într-o parte, mă-ntreabă, unde?

Îi zic numele oraşului şi că vreau două şi că vreau la a doua, femeia introduce nişte cifre în casa de marcat, îmi întinde pe sub geam două bilete dreptunghiulare de carton.

Deschid portmoneul, întreb cât face, femeia zice şaişpe cincizeci.

Dau să bag mâna în portmoneu, dar ziarul împăturit, plin cu ghiocei, mi-l acoperă. De partea cealaltă a balustradei de metal, care delimitează coada de restul lumii, stă băiatul cu ghiocei, întinde cu o mână spre mine ziarul cu buchetele, zice că-mi face unul cadou, pentru că sunt atât de frumoasă, să mi-l aleg eu.

Îi spun că nu, mersi, între timp simt cum ceva apasă pe portmoneu, nu văd ce e, pentru că mi-l acoperă ziarul cu buchetele pe el, na, hai odată, zice băiatul, alege unul, pe ăla din mijloc, că-i cel mai frumos, zâmbeşte larg, văd că printre dinţi îi lucesc unii de viplă. Îi spun că nu, mersi, să mă lase-n pace, că ştiu ce are de gând, vreau să strig, ajutor, hoţii, dar între timp a şi apărut Bunica lângă noi, cu o mână apucă un colţ al ziarului, mulţumim, îl primim, zice, îl smulge din mâinile băiatului, în acelaşi timp îşi vâră cealaltă mână sub ziar. Degetele i se încleştează pe gura portmoneului, băiatul scoate un icnet scurt, îi văd mâna vârâtă în portmoneu până la încheietură, degetele Bunicii îi apasă cu putere zimţii de metal în carne. Prin pielea portmoneului simt degetele băiatului strângând bancnotele, văd zimţii de metal înfigându-i-se în piele, simt cum degetele eliberează bancnotele. Bunica zâmbeşte, se uită la el, îi zice că poate să ia bani după pofta inimii dacă nu-i pasă că i se va usca mâna. Rămâne tăcută, retrăgându-şi brusc degetele de pe încuietoare. Băiatul îşi scoate repede mâna din portmoneu, nici măcar un bănuţ nu i-a rămas în palmă, să mă iertaţi, cucoană, zice, o roagă în numele tuturor sfinţilor să-l ierte, îşi freacă încheietura mâinii, şi-o masează ca şi cum i-ar fi amorţită, de parcă n-o mai simte deloc. Bunica îi zice că de data asta îl iartă, cară-te, şterge-o de-aici, adaugă ea.

Băiatul se răsuceşte pe călcâie, o ia repede la picior, traversează holul, ţâşneşte pe uşă afară.

Bunica zice să ţin căciuliţa.

Las portmoneul, îmi scot căciuliţa de pe cap, o ţin dinaintea ei ca pe un sac cu gura deschisă, Bunica varsă în ea buchetele de ghiocei, aruncă pe jos ziarul împăturit.

Îmi ia din mână portmoneul, se uită la casieră, îi împinge pe sub sticlă biletele înapoi, ne-am răzgândit, zice, luăm la clasa întâi.

La clasa întâi e aproape pustiu. Găsim un compartiment gol, intrăm.

Ne aşezăm pe banchetele capitonate cu pluş roşu, de-acum uzat, Bunica la fereastră, eu la fel. Vreau să pun valiza sus, în plasă, Bunica zice s-o las, ce s-o mai ridic, poate să stea bine mersi şi pe banchetă.

Mă reazem de spătar, mă uit la Bunica, între spătar şi cuierul pentru haine, de-a lungul întregului perete al compartimentului, se întinde o oglindă, e şi deasupra capului Bunicii, şi deasupra capului meu, pare un coridor de oglinzi infinit în care o văd pe Bunica, mă văd pe mine, amândouă multiplicate şi tot mai mici, chipurile noastre se amestecă în oglindă, un şarpe lung de chipuri, când se zguduie compartimentul, şarpele şerpuieşte de te-apucă ameţeala.

Văd în oglindă că sunt ciufulită, bag mâna în valiză, fermoarul îmi zgârie pielea, dibui pieptănul, îl scot, încep să mă pieptăn.

Bunica se uită la mine, zâmbeşte. Zice că din clipa în care a aflat că exist, n-a avut altă dorinţă decât să mă ia la ea. Zice că-mi mulţumeşte că am venit cu ea, îmi mulţumeşte pentru încredere.

Nu spun nimic, mă pieptăn încet, văd că semnul desenat de Bunica pe mâna mea încă mai persistă.

Mă uit în oglindă, la părul meu alunecând printre dinţii pieptănului, simt că m-apucă somnul, ochii mi se închid.

Bunica zice să dorm liniştită, că are ea grijă de mine, să dorm şi să nu-mi fie teamă, n-o să visez urât.

Aşez pieptănul lângă mine, pe banchetă, alături de căciuliţa umplută cu ghiocei, apoi închid ochii.

Visez foc. Nu ştiu ce arde. Văd flăcări mari, purpurii, un fum negru se ridică dintre ele, focul arde sâsâind şi sfârâind, flăcările vâjâie ca vântul. E întuneric, numai focul luminează, nu vreau să mă uit, dar nu pot să întorc capul, sunt silită să privesc flăcările, în miezul lor văd scânduri şi grinzi, file carbonizate, în jarul roşu se mişcă ceva negru, nu văd ce e, nu ştiu ce e, nu vreau să ştiu ce e.

Mă trezesc şi mi-e foarte foame. Afară e deja întuneric. Un neon palid pâlpâie pe plafonul compartimentului, la lumina lui pielea Bunicii pare albă ca varul, în oglinda de deasupra banchetei văd că şi faţa mea e la fel de albă.

Bunica mă întreabă ce-am visat. Îi spun că nimic. În liniştea care s-a lăsat se aude cum îmi ghiorţăie maţele prelung şi sonor, roşesc.

Bunica se uită la mine, o pufneşte râsul. Îi privesc faţa, când râde, nasul i se-ncreţeşte. După ce se opreşte din râs, îmi zice să bag bine la cap, niciodată nu-i voie să pleci la drum fără merinde la tine, căci nu se ştie niciodată cât de lung va fi drumul. Odată, pe când maică-mea era încă un prunc, nu şi-au luat de mâncare cu ei, pe motiv că mergeau doar până-n oraşul vecin, la o aruncătură de băţ, vreo patruzeci de kilometri, nu şi-au luat decât apă. Şi, din cauza inundaţiilor, drumul a ţinut două zile, iar dacă nu era o tanti drăguţă care le-a dat nişte pâine şi lapte şi caş, nu ştie ce s-ar fi întâmplat. Bunica mă priveşte în ochi, îmi zice să ţin bine minte, dacă pleci la drum, cel mai important lucru sunt merindele.

Bunica spune asta la fel cum ar fi spus-o şi Mama, poate nu chiar exact aşa, dar ştiu că am auzit fraza asta de la ea, nu-mi aduc aminte când anume, însă îmi aduc bine aminte intonaţia cu care a spus-o.

Mi se pune un nod în gât, simt o lacrimă în colţul pleoapei, mă întorc, o şterg cu dosul palmei.

Geamul întunecat îmi reflectă chipul, îndărătul lui, în beznă, stâlpi de înaltă tensiune.

Încerc să schiţez un zâmbet, mă uit la Bunica, păi, atunci unde-s merindele, o întreb.

Bunica chicoteşte, îmi zice că n-am adus. Apoi zice să mergem să vedem ce se dă la vagonul restaurant.

Mergem. Am luat şi valiza, din cauza ei nimeni n-are loc să treacă pe lângă noi.

După ce străbatem două vagoane, urmează vagonul restaurant.

Arată ca o crâşmă, câte-o tejghea lungă pe cele două laturi, sprijiniţi de ele, inşi în salopete de miner şi salahori. Beau bere cu palincă. Îi simt mirosul.

Ne îndreptăm spre tejghea, după ea stă un bărbat, i se vede puloverul verde pe sub şorţul cenuşiu, pe tejghea, o tablă de şah din carton, pe ea, câteva figuri, bărbatul se holbează la tabla de şah, molfăie un băţ de chibrit între dinţi.

Bunica întreabă ce am putea mânca.

Bărbatul zice că nimic. Pentru că n-au nimic.

Bunica zice că-i imposibil. Ceva tot trebuie să aibă. În lumea asta nouă şi liberă tot trebuie să fie ceva de mâncare pe-aici.

Bărbatul zice că ba, nu e nimic. Este bere, s-o mâncăm pe aia.

Bunica se uită la tabla de şah, întinde mâna, împinge în faţă una din figuri.

Bărbatul zice că negrul ar trebui să câştige în trei mutări.

O joacă de copil, zice Bunica. Lumina de neon face să-i strălucească inelul de pe deget în timp ce mută figurile pe tablă. Iată, zice, asta-i tot.

Bărbatul se uită la tablă, clatină din cap. Apucă una din figuri, cea pe care o mutase mai înainte Bunica, o aşază iar în poziţia iniţială, se uită, apoi repetă mutarea Bunicii, după care o pune iar la loc, se uită, repetă încă o dată mutarea. Asta da, zice. Scoate de sub tejghea o cutie de plastic, mătură cu mâna în ea figurile de pe tablă.

Se uită la Bunica, îi zice că au chiftele de peşte, castraveţi muraţi şi pâine neagră.

Bunica dă din cap, nici nu mă-ntreabă dacă-mi place, zice că-i în regulă, bune şi astea.

Bărbatul se întoarce, pune două farfurii de carton pe tejghea.

Bunica aruncă o privire prin vagon, îmi indică un loc lângă fereastră, zice să duc mâncarea acolo.

Ridic cele două farfurii de carton. În timp ce merg, zeama de la castraveţi mi se scurge pe degete.

Aud că Bunica mai cere o votcă mare pentru ea şi un suc de zmeură pentru mine.

Aşez farfuriile pe tejgheaua de la fereastră, mă uit la crusta maronie şi unsuroasă a chiftelelor de peşte, aştept ca Bunica să aducă băuturile.

Chiftelele au doar un vag iz de peşte, sunt uscate ca rumeguşul, mi se sfărâmă în gură când muşc dintr-una. Dar mi-e atât de foame, încât nu-mi pasă. În viaţa mea nu mi-a mai fost atât de foame.

Mănâncă şi Bunica, între timp mă priveşte. Zice că-i o bucurie să vadă ce frumos mănânc. Zice că numai maică-mea mai ştia să mănânce atât de frumos. De mică fusese mofturoasă, dar apoi, când a mai crescut, mânca de toate, întocmai ca mine. Ai mare nevoie de hrană, ca să creşti.

Nu spun nimic, pun ultima chiftea înapoi în farfurie, tocmai muşcasem din ea, se vede urma dinţilor. Mi-e încă foame, dar nu mai vreau s-o mănânc, numai aşa, de-a dracului. Prefer să muşc din pâine.

Bunica miroase votca din pahar, apoi o dă pe gât dintr-o singură mişcare.

Mănânc castraveţii, au zeama acră de-a binelea. Degetele mi se udă, şerveţel n-am, mă şterg de marginea farfuriei.

Bunica îmi dă bani, zice să-i mai iau o votcă, iar mie încă un suc de zmeură. Zice că n-ar trebui, dar azi e o zi specială.

După tejghea bărbatul se holbează la tabla goală de şah, îi întind banii, el dă din cap, îmi pune paharele în faţă. Vagonul se zgâlţâie, votca dansează în pahar, lucind vag uleios pe pereţii lui.

Bunica îmi ia din mână paharele, toarnă puţină votcă în sucul de zmeură, e doar un strop, cât să-l lingi, n-o să-ţi facă rău, zice ea, apoi ciocneşte paharele, să creşti mare, zice.

Îmi întinde paharul, iau o gură, sucul de zmeură îmi pişcă limba, îmi zgârie uşor gâtlejul, încălzindu-mi-l.

Bunica zice că asta o să-mi îmbujoreze obrajii, n-o să mai fiu atât de groaznic de palidă.

Se aude o muzică, tot mai tare. Uşa vagonului restaurant se trânteşte de perete, pe ea năvălesc trei inşi, fiecare cu alt instrument în mână, unul are un acordeon, altul o vioară, al treilea o tobă, cântă lent, foarte lent, o melodie tristă, tânguitoare, sună ca un hohot de plâns înăbuşit, îmi aduce aminte de dormitorul nostru, unde fetele plângeau noaptea, cu faţa îngropată-n pernă şi pătura trasă peste cap.

Eu, una, am plâns aşa ultima oară în noaptea dinaintea înmormântării alor mei, până spre zori, din toţi rărunchii, aşa că la cimitir n-am mai avut lacrimi, doar sufletul meu plângea. Scutur din cap, nu vreau să mă gândesc la înmormântare, prefer să mă uit la muzicanţi, ei stau în mijlocul vagonului restaurant, continuă să cânte aceeaşi melodie tristă, toată lumea se uită la ei în tăcere, acordeonistul începe să cânte şi din gură, are o voce înaltă, stridentă şi răguşită, din text înţeleg doar că un porumbel, un porumbel alb şi-a luat zborul şi nu se mai întoarce, nu se mai întoarce niciodată, nu vreau să fiu atentă la text, nu vreau să aud, dar n-am încotro, trebuie să fiu atentă şi trebuie să aud, toboşarul izbeşte toba, îmi aduc aminte de pământul negru şi unsuros, de atingerea rece a bulgărelui de ţărână, cum îl ridic şi-mi iau avânt şi-l arunc în groapă, în aceeaşi clipă regretând deja gestul, îmi doresc ca bulgărele să încremenească în aer, să rămână acolo pentru totdeauna, atârnat deasupra gropii, nu rămâne, aud cum cade pe lemnul lăcuit cu o bufnitură sonoră, ştiu că n-o să uit niciodată acel sunet. Groparii îşi ridică lopeţile, peste cele două sicrie plouă cu bulgări, nu vreau să aud, mă răsucesc pe călcâie şi încep să alerg, alunec pe noroiul îngheţat, sunt gata-gata să cad, mă agăţ de o piatră funerară, mă ridic în picioare, continui să alerg printre morminte, printre pietre funerare, aud cum sunt strigată pe nume, nu întorc capul, ştiu că vin în urma mea, nu întorc capul, nici nu încetinesc, alerg, dincolo de şirurile de morminte câmpul e pustiu, dincolo de câmp e pădurea, acolo trebuie să ajung, ştiu că în pădure va fi linişte, printre copaci va fi linişte, baticul mi se dezleagă, nu-mi pasă, vântul mi-l smulge de pe cap, nu-mi pasă.

Scutur din cap, destul, nu mai vreau să mă gândesc la înmormântare, mă uit la tobă, are pielea roasă în mijloc, beţele se ridică în aer, o lovesc, mă uit, e doar o bătaie de tobă, îmi spun, nu seamănă cu nimic, mă uit la mâna toboşarului, la ghiulul de pe degetul lui mic, la porumbelul albastru-verzui tatuat pe mâna lui, când beţele se mişcă, porumbelul pare că păşeşte tiptil, clătinând din cap, acordeonistul îi dă mai departe cu giulgiul negru şi pământul rece, apoi încetează brusc, pliază foarte încet burduful acordeonului, în timp ce insul cu vioara îşi coboară arcuşul.

Acordeonistul se şterge la ochi, îşi drege vocea, apoi începe să vorbească, spune că uite, tocmai a fost îngropat bietul Milan, fie-i ţărâna uşoară, lumea să-i păstreze o amintire frumoasă, cine l-a auzit barem o dată cântând la ţambal n-o să-l uite niciodată. Între timp toboşarul se duce la tejghea, când trece pe lângă mine, văd că pe spinare, pus de-a curmezişul, îi atârnă un ţambal mic, când ajunge la tejghea, îl dă jos şi, balansându-l în aer, îl trânteşte de-a latul tejghelei, corzile ţambalului scot un zăngănit, văd că pe sub ele sunt vârâte bancnote împăturite, de zece, de douăş’cinci, de cincizeci, ba chiar şi câte un sutar, iar în mijloc, fotografia unui bătrân cu pălărie neagră, care cântă la ţambal. Toboşarul scoate două sutare de sub corzi, votcă la toată lumea, strigă el.

Muzicanţii fac ocolul vagonului, fiecare cu o sticlă de un litru în mână, toarnă în paharele tuturor. Mă uit la Bunica, îi spun să ne întoarcem în compartiment, Bunica zice că nu putem încă, i-am jigni pe muzicanţi şi am jigni şi memoria mortului, dar să nu-mi fie frică, are ea grijă de mine, n-o să păţesc nimic.

Lăutarul ajunge la noi primul, dacă nu-i cu supărare, cucoană, zice, umple paharul Bunicii, apoi se uită la mine, da’ frumuşică mai eşti, floricico, îmi toarnă şi mie, vreau să zic nu, mersi, dar Bunica îmi face semn cu ochiul să tac, atunci îi întind fără o vorbă bărbatului paharul.

Muzicanţii se aşază în mijlocul vagonului, toboşarul ridică sticla, jeluit-am destul, zice, gata cu jalea, acum să bem. Îşi dă capul pe spate, ridică mâna, lasă băutura să-i curgă drept în gură, toţi ridică paharele, beau, îl duc şi eu pe-al meu la gură, mă prefac doar că beau, dar şi aşa mi se umplu nările de mirosul caustic de tărie.

Toboşarul dă cu sticla de pământ, ridică beţele cât ai clipi, plesneşte cu ele în tobă, încep să cânte şi ceilalţi, acum ritmul e rapid şi săltăreţ, toboşarul cântă pe o voce foarte înaltă despre argint, diamante, pletele aurii ale fetelor, acordeonistul îi ţine isonul cu hop-hop-hop-uri, ritmul se accelerează, îl simt în picioare, abia mă abţin să ţopăi.

Muzica se-nteţeşte, aproape toată lumea tropăie deja, tropăie şi muzicanţii, bocancii cu blacheuri ai lăutarului bat podeaua, sunând ca un cinel, parcă şi trenul merge mai repede, parcă şi roţile trenului ţăcăne în ritmul muzicii, toboşarul cântă despre fetele viclene care te amăgesc şi care rămân la fel şi-n iad, continuând să dănţuiască şi acolo cu părul lor ca mătasea, cu gâtul lor gingaş, cu talia lor de viespe, văd că lăutarul se uită la mine, se şi apropie de noi, se apleacă puţin, mi se pare că-mi face semn cu arcuşul în timp ce cântă, îmi face semn şi cu capul, ştiu că vrea ca eu să joc, podeaua trepidează în ritmul muzicii, simt furnicături în talpă chiar şi prin pantofi, însă rămân neclintită şi acordeonistul se uită la mine, apoi şi toboşarul, care cântă despre fetele cu inima de piatră, cele mai rele dintre toate, cele care amăgesc inima bărbaţilor, cele care, cu râsul lor limpede şi mincinos, râd de suferinţa lor, cele care se prefac că nici nu-i bagă în seamă. Acum toată lumea se uită la noi, la mine şi la Bunica, dansează, fetiţo, nu te mai lăsa rugată, zice lăutarul.

Bunica mă ia de braţ, se uită la lăutar, e-n regulă, băieţi, zice, ajunge, şi noi suntem în doliu, avem şi noi durerea noastră. Lăutarul continuă să se uite la mine, de parcă nici n-ar fi auzit, cântă tot mai plin de vervă, tot mai sălbatic, bate tot mai aprig podeaua cu bocancii. Bunica le zice din nou că e-n regulă, băieţi, gata, destul, însă toţi cei trei muzicanţi s-au postat deja în faţa noastră, cântând îndrăcit, toboşarul cântă şi cu glasul, mândra-şi saltă glezna goală, ca să vezi ce-are sub poală, mândra-şi saltă glezna goală, ca să vezi ce-are sub poală, mândra-şi saltă glezna goală, ca să vezi ce-are sub poală, lăutarul mă admonestează, dansează odată, ce mai aştepţi, dansează pentru bietul Milan, zice, arătând cu gâtul viorii spre ţambal.

Simt un fior rece pe şira spinării, îmi plec capul, stau cu ochii-n podea, vreau să plece, să mă lase-n pace, dar nu spun nimic, nu pot să spun nimic. Vrând să mă întorc spre fereastra vagonului restaurant, mătur cu cotul paharul de pe tejghea, mă uit, îl văd cum face un salt prin aer, învârtindu-se, băutura ţâşneşte din el, paharul cade, nu se sparge, se rostogoleşte până la vârful bocancilor lăutarului.

Lăutarul se uită-n jos, la pahar, dansează, fetiţo, n-auzi, dansează, strigă, păşeşte peste pahar, acum e foarte aproape de mine.

Atunci Bunica îmi dă drumul la braţ, se îndepărtează de tejghea, se aşază între mine şi muzicanţi, bine, băieţi, zice ea, dacă mă rugaţi atât de frumos, fie.

Dar lăutarul se răsteşte la ea, nu ţie ţi-am spus, hoaşcă bătrână, însă n-apucă să termine, pentru că Bunica ridică braţele, le întinde în aer până deasupra creştetului, pentru o clipă rămâne complet nemişcată şi atunci se face deodată linişte, nu mai mişcă nici muzicanţii, stau încremeniţi ca nişte stane de piatră, muzica încetează, dar nu chiar de tot, pentru că în acordeon încă mai răsună ultima notă, se mai aude şi ecoul ultimei bufnituri de tobă şi coarda viorii mai vibrează cu un sunet adânc şi fals.

Bunica se uită la mine, îşi umezeşte buzele, zâmbeşte, apoi îşi lasă braţele în jos şi începe să danseze. La primul pocnet al tocurilor ei, încep să cânte şi muzicanţii, la început lent, pentru că şi Bunica dansează lent, apoi tot mai repede, căci şi Bunica dansează tot mai repede, în timp ce dansează, Bunica se apleacă, ridică de jos paharul, îl ţine cu două mâini în faţa ei în chip de partener de dans, văd c-a mai rămas în el o picătură, Bunica se-nvârte, se-nvârte şi picătura dinăuntrul paharului, întâi la fund, apoi mai înspre buza lui, rotindu-se acolo ca o boabă trandafirie de argint viu pe care o văd printre degetele Bunicii.

Acum muzicanţii cântă foarte repede, cunosc cântecul ăsta, e un cântec de nuntă despre dracul care vrea s-o danseze pe mireasă, însă o-ncurcă rău, pentru că mireasa e mai sprintenă, mai dată dracului, şi-l dansează ea pe dracul până ce împieliţatului i se tocesc copitele.

Bunica se-nvârte ca un titirez, nu cântă, mormăie doar melodia, fără cuvinte, se răsuceşte, face câţiva paşi de dans, se îndepărtează de mine, ajunge în mijlocul vagonului, apoi la tejghea, acolo unde se află ţambalul, muzicanţii se ţin după ea, bunica dansează în faţa tejghelei, se-nvârte şi se tot învârte, când ajunge la tejghea, se opreşte, smulge fotografia de sub corzile ţambalului, o pune pe tejghea, apoi trânteşte peste ea paharul şi rămâne locului.

Văd că stropul trandafiriu de băutură continuă să se rotească pe fundul paharului, muzicanţii se uită la pahar, cântând foarte repede, Bunica se îndepărtează de ei, dar ei n-o urmăresc din priviri, ci se uită la pahar. Văd cum foşnesc bancnotele pe sub strunele ţambalului, încep să vibreze sonor şi strunele acestuia, de parcă o mână invizibilă ar cânta la instrument, e timpul să ne-ntoarcem frumuşel la locurile noastre, zice Bunica, să nu tulburăm aducerea-aminte a bărbaţilor.

Ridic valiza, o urmez pe Bunica, când ajung la uşa vagonului, mă-ntorc şi mai arunc o privire. Muzicanţii se holbează la ţambal şi cântă foarte-foarte repede.

Ajungem înapoi în compartiment, ne aşezăm pe locurile noastre.

Bunica zice că în toată dănţuiala aia i s-a desfăcut cocul. Îşi scoate agrafele din păr, le pune pe măsuţa rabatabilă de dinaintea ferestrei şi începe să-şi despletească părul.

Are părul lung şi cărunt, aud cum îi pârâie printre degete, mă gândesc că imediat o să-mi ceară să-i împrumut peria mea, dar nu, bagă mâna în poşetă, scoate de-acolo un pieptăn arcuit din os, se piaptănă.

Mă uit la agrafele ei, care se rostogolesc pe suprafaţa măsuţei în ritmul hurducăielii vagonului, sunt lungi, cu vârful ascuţit, au capul rotund şi greu, de forma unor muşte cu aripi de sidef montate în fir de cupru, toate sunt la fel, diferită e numai culoarea mărgelelor care întruchipează ochii de muscă. Nu-mi plac muştele, însă agrafele astea sunt frumoase.

Întind mâna şi ating una, pe cea cu ochii din mărgele roşii.

Îmi aduc aminte de muzicanţi, de rânjetul lăutarului, de felul cum au plesnit strunele viorii în mâna lui. Mă uit la Bunica, o întreb cum a reuşit să facă asta.

Bunica a terminat cu pieptănatul, îşi împleteşte părul, îşi umezeşte buzele, zâmbeşte. Cum a făcut ce, mă-ntreabă ea.

Îi zic, toate chestiile alea care s-au întâmplat azi, pe alea cum le-a făcut.

Bunica îşi strânge părul cu un elastic negru cu mărgele, îl răsuceşte, zice că-i secret. Şi nu-l poate împărtăşi nimănui.

Cu o mână se apucă să-şi strângă părul într-un coc, întinde spre mine cealaltă palmă, eu sunt nepoata ei, zice, arată cu policele spre agrafe, iau una, i-o întind, şi-o înfige în coc, mai zice că de dragul meu poate să facă o excepţie. Întinde iar palma, îi pun din nou o agrafă în ea, şi-o înfige şi pe aia în coc, deci, fiind nepoata ei, poate să facă o excepţie şi să mă-nveţe câte ceva, dar numai dacă-mi doresc într-adevăr asta. Întinde iar palma, îi pun din nou o agrafă în ea, bine, zic.

Bunica îşi înfige agrafa în coc, e-n regulă, atunci ne-am înţeles, zice. Întinde palma, a mai rămas o singură agrafă, cea cu musca cu ochii din mărgele roşii, când i-o pun în palmă, Bunica îmi apucă mâna, îmi scoate agrafa dintre degete, zice că făgăduiala trebuie pecetluită. Ştiu ce are de gând să facă, ştiu şi că aş putea să-mi retrag mâna, însă nu mi-o retrag. Bunica ia agrafa, îi înfige vârful în buricul inelarului de la mâna mea dreaptă, nu doare deloc, nici nu simt, numai o picătură de sânge răsare pe locul înţepăturii.

Bunica îmi lasă mâna, îşi înfige agrafa în coc fără să-i şteargă vârful, vede că mă uit la picătura de sânge de pe deget, îmi zice s-o ling, ce mai aştept? Picătura de sânge e de un roşu închis, seamănă cu o mărgea, când ridic mâna şi-mi zăresc chipul reflectat în ea, simt o durere puternică, de parcă un ac foarte încins mi-ar fi înţepat buricul degetului, am impresia că l-a străpuns cu totul, scot un icnet, simt că un ochi îmi lăcrimează, îmi bag repede degetul în gură.

Totul s-a întâmplat într-o clipită, acum nu mă mai doare deloc, nici sânge nu mai curge, numai un punct roşu arată locul înţepăturii.

Mă uit la Bunica, se rujează în oglinda geamului, îmi zice să nu adorm, că acuşi ajungem acasă.

Trenul trece pe lângă o zonă cu multe fabrici, în spate, pe un deal, un mare cartier cu blocuri în construcţie, printre blocuri se mai văd macaralele uriaşe, pe după ferestre par să ardă focuri cu flăcări înalte. Bunica se uită pe geam, ăsta e noul cartier siderurgic, zice, ajungem imediat, să ne luăm paltoanele şi bagajele, peste juma’ de minut intrăm în gară.

Întâi coboară Bunica, îmi spune de pe peron să-i dau valiza. O ia, o pune la picioare, între timp cobor şi eu.

Nimeni nu urcă, trenul porneşte.

E frig, pe peron arde o singură lampă, lângă pasarelă.

Mi-e greu să car valiza pe treptele de fier alunecoase, Bunica mă ajută. Când ajungem sus, arunc o privire printre gratii. Gara e foarte mare, pe şine staţionează mai mult de cincisprezece marfare. Când coborâm de pe pasarelă, valiza ne alunecă din mâini, o ia la vale ca o sanie, zdrăngănind pe trepte în jos, mi-e teamă că o să cedeze cureaua şi o să mi se reverse hainele din valiză, împrăştiindu-se prin mâzga cenuşie, însă nu cedează.

Traversăm holul din clădirea gării, de pe ceasul cel mare de deasupra intrării lipsesc arătătoarele, înainte de a ieşi mă uit la ceasul meu cel nou, văd că peste şapte minute va fi miezul nopţii.

Afară staţionează un taxi alb, de parcă ne-ar aştepta. Şoferul nu salută, doar îşi duce două degete la şapcă, îmi ia valiza, dar n-o pune în portbagaj, ci lângă el, pe scaunul soacrei¹.

Noi o să stăm în spate, şoferul ne deschide portiera, aşteaptă până ne aşezăm, o închide.

Pornim, oraşul e scufundat în beznă, încerc să văd ceva prin geam, dar nu reuşesc. Bunica zice s-o las baltă, o să dăm o tură prin oraş ziua. Aici este noua mea casă, o s-o văd destul. Mai bine să mă odihnesc, am avut o zi lungă şi grea, nu-i de mirare că mi-e somn.

Spunând asta, mă ia de după umăr, eu vreau să spun că nu mi-e somn, însă până s-o spun, simt că da, mi se-nchid ochii, îmi pun capul pe gulerul din blană de nutrie al Bunicii, nările mi se umplu de mirosul blănii. Îmi vine în minte blana cea veche a Mamei, pe care n-a îmbrăcat-o niciodată, îmi vine în minte cuvântul naftalină. Adorm cu acest cuvânt pe limbă.

trei

Mă trezesc dis-de-dimineaţă, în zorii cenuşii ai zilei. În primul moment nu ştiu unde mă aflu, nările îmi sunt pline de mirosuri străine, mă ridic în şezut, divanul scârţâie sub mine.

Sunt singură-n cameră. De afară se aud zgomote, un soi de freamăt, mici bocănituri. Cobor din pat, cămaşa albă de noapte pe care o port nu-i a mea. Îmi trec mâinile peste pânza ei, îmi aduc aminte de drum, de Bunica, de toate.

Ies pe uşă, ajungând într-un antreu lung. La capătul lui, o uşă întredeschisă, dincolo de uşă arde un bec ce desenează o dungă de lumină pe preşul ţesut din bucăţi de cârpe. Când păşesc în lumină, văd că pielea de pe picioarele mele este foarte albă.

Uşa dă în bucătărie, de-acolo vin zgomotele. E Bunica, trebăluieşte de zor. Stau cu picioarele pe dunga de lumină, de-acolo mă uit, nu pot să intru.

Bunica stă în picioare în faţa unei mese rotunde, pe masă, o tăblie de lemn, pe ea, făină. Bunica se apleacă deasupra mesei, desenează cu mâna dreaptă ceva în făină, se uită o clipă, apoi şterge desenul cu mâna stângă. N-am văzut desenul, văd doar făina netezită de palma ei. Bunica se uită la făină, apoi desenează iarăşi ceva. Se uită scurt şi la noul desen, apoi îl şterge şi pe ăsta. Iar desenează, iar şterge. Şi iar, şi iar. Desenează, şterge, desenează, şterge. Stau lângă uşa întredeschisă, oricât mi-aş întinde gâtul, nu văd ce desenează, ci numai repeziciunea gesturilor. Aud cum degetul i se loveşte de suprafaţa de lemn şi fâşâielile din timpul cât trasează linii în făină, aud cum trosneşte masa când se sprijină de ea cu ambele mâini, ca să privească desenul. Aud cum oftează când netezeşte din nou făina, ştergând şi acest ultim desen. Stau şi mă uit, nu-ndrăznesc să intru în bucătărie, nu-ndrăznesc s-o întreb ce face.

Ceasul de perete bate jumătatea de oră. Bunica ridică privirea, se uită fix la mine. Bună dimineaţa, zice. Adună repede cu palmele toată făina spre margine, e doar o grămăjoară, poate cât încape într-o mână. Bunica mătură făina de pe planşeta de lemn într-o ceaşcă, o toarnă la loc în bidonul cu făină. Îmi face semn să intru, închide bidonul cu un capac, sper că ai dormit bine, zice, şi mă-ntreabă dacă îmi place cacaua cu lapte, pentru că laptele e deja încălzit.

Bunica îmi pune în faţă ceaşca de porţelan aburindă, mă aplec peste ea, nările mi se umplu de mirosul greu şi dulceag. Bunica îmi zice s-o beau aşa, fierbinte, că-mi dă putere.

Lichidul este dens, nu-i foarte dulce, alunecă lin şi fierbinte, umplându-mi gâtlejul, beau ţinând ceaşca cu ambele mâini, mă uit peste marginea ceştii la Bunica, ea se uită la mine, zâmbeşte.

Îmi spune că asta a fost ceaşca preferată a Mamei, Mama a băut din ea ultima oară. Îi stă bine în mâinile mele, zice.

Când pun ceaşca jos, pe masă, lumina lămpii cade pe ea şi văd printre degete un desen. Rotesc ceaşca, pe porţelanul alb, silueta unei dansatoare în rochie neagră, cu mâinile ridicate deasupra capului. Spatele ei întins descrie un arc frumos, faţa i se vede din profil, ochiul, un punct negru, gura, o linie subţire, totuşi îţi lasă impresia că e încruntată.

Vreau să văd la ce se uită, rotesc iar ceaşca, dar în afară de dansatoare, nu mai e nimic.

Mă îmbrac, apoi Bunica îmi face turul casei. Nu-i prea mare. Sunt două camere, antreul, baia, bucătăria şi cămara de alimente. Bunica îmi arată totul.

E curăţenie, franjurii covorului persan sunt frumos aliniaţi, pe mobila veche intarsia luceşte.

E şi nu e ordine, peste tot sunt răspândite diverse lucruri. Pe spătarul unui scaun, un sacou aruncat neglijent, pe o măsuţă, un caiet de notiţe deschis, peste el, un briceag şi un creion ascuţit. Lângă divan, o pereche de pantofi, dintr-unul scoate capul o şosetă verde. De mânerul ferestrei atârnă o curea de pantaloni lucioasă. Găuri n-are.

Bunica vede că mă uit la curea. Zice că e pentru ascuţit briciul. Zice că a fost a Bunicului. Zice că nu-i voie să te atingi de lucrurile Bunicului, lucrurile Bunicului trebuie să rămână aşa cum le-a lăsat. Toate exact aşa şi toate exact acolo. Pantalonii lui de duminică, frumos împăturiţi, pe canapea, ochelarii lui de citit pe măsuţă, dicţionarul francez deschis pe comodă, lângă veioză, ceasul Doxa cu curea neagră pe jos, lângă divan, radioul portabil, cu căştile strânse frumos, pe credenţul din bucătărie, periuţa lui de dinţi, cu pastă de dinţi pe ea, în baie, pe marginea chiuvetei, binoclul în cutia de pantofi de sub pat şi aşa mai departe, o să le învăţ eu încet-încet pe toate.

O întreb când a murit Bunicul.

Bunica zice că de revelion. N-au trecut nici două luni de-atunci.

Nu zic nimic. Mă uit la caietul deschis, la cuvintele franţuzeşti scrise cu creionul. Scrisul Bunicului este ascuţit, foarte înclinat spre dreapta, greu de citit.

Mergem în bucătărie, abia acum observ o pălărie neagră, cu boruri înguste şi o pană de gaiţă înfiptă în panglică, agăţată de spătarul unui scaun. Mă uit la pana cu irizaţii negre-albăstrui, luceşte de parc-ar fi fost lăcuită. Nu mai întreb, ştiu că-i pălăria Bunicului.

Fotografia Bunicului atârnă pe perete, lângă ceas, într-o ramă de aur ornamentată, cu model de frunze de viţă-de-vie.

Este o fotografie alb-negru, un bătrân se priveşte în oglindă, de gât, prins cu o curea lată de piele, îi atârnă un aparat de fotografiat, în colţul gurii are o ţigară subţire, degetul arătător apasă butonul aparatului, se vede că, deşi stă înaintea oglinzii, nu se priveşte pe sine, ci privirea îi alunecă pe alături, îndărătul lui, undeva în depărtare.

Pe chipul lui citesc o mare-mare tristeţe, în ochi, o mâhnire neagră şi grea.

Tot studiind fotografia, observ că suprafaţa ei e brăzdată de linii, de parcă ar fi fost ruptă şi apoi lipită la loc, ca un puzzle. Fotografia stă puţin strâmb, întind mâna s-o îndrept, rama e prăfuită, praful îmi păstrează amprentele. Cureaua aparatului de fotografiat parc-ar fi de lac, e foarte neagră şi foarte lucioasă.

Suflu praful de pe ramă, se ridică un norişor, pluteşte în aer, apoi se depune pe sticla fotografiei, întunecând faţa Bunicului.

Ştiu că ar trebui s-o şterg cu cârpa, dar nu schiţez nici un gest. Mă uit la dansul firelor de praf.

Bunica vine lângă mine, zice că aşa să ştiu, că asta-i ultima fotografie a Bunicului, a făcut-o cam cu o săptămână înainte să se prăpădească.

Rămâne tăcută, se întinde spre ceasul de perete, roteşte o manivelă mică, îi ridică greutăţile, ceasul zumzăie şi huruie când Bunica trage şi cele două lanţuri.

Bucătăria dă în curte printr-o uşă, ai de coborât trei trepte de piatră. Curtea e pustie, are doar patru brazi, în faţa lor, un zid înalt, netencuit, un soi de meterez contra incendiilor. Un nuc bătrân şi o căsuţă despart curtea de grădină, dincolo de nuc creşte iarbă, Bunica îi zice gazon. În mijlocul grădinii, un rondou de flori tivit cu cimişir, în mijlocul lui, butaşi de trandafir înfăşuraţi în ziar şi legaţi cu sfoară. Bunica zice că Bunicul i-a sădit şi i-a altoit cu mâna lui.

Grădina nu-i prea mare, însă e plină de pomi fructiferi, doi vişini, un cireş, trei pruni, un alt prun renglotă.

Bunica zice că ăştia sunt pomii ei, ea i-a plantat pe toţi, în afară de cireşul plantat de Bunicul, şi un singur pom din grădină e mai bătrân ca ea, nucul cel înalt, ăla să tot aibă vreo sută cincizeci de ani, poate chiar mai mult.

De nuc e prins un leagăn, o scândură cenuşie atârnată de o sfoară roasă. Ne oprim lângă nuc, are trunchiul zgrunţuros, aproape în întregime negru, brăzdat de crăpături întortocheate, late de un deget. Îmi aşez mâna pe trunchi, mă uit în sus, la coroana lui, deasupra capului meu trunchiul se bifurcă, ambele ramuri sunt groase cât mijlocul unui om. N-are nici o frunză, doar crengile se frământă uşor, semn că undeva, peste acoperişuri, bate vântul. Îmi desfac degetele, îmi imaginez cum suflă prin ele. Crengile nucului par să spargă în aşchii cerul plumburiu, e ameţitor să vezi cum vântul le modifică încontinuu configuraţia.

Bunica se apropie de mine, îşi pune şi ea palma pe trunchi, se uită şi ea în sus.

Printre crengi se mişcă ceva negru. În vârf stau ciori, nici nu le-am observat până acum. Stau pe crengile cele mai subţiri, clătinate de vânt. Se apleacă în faţă, întinzându-şi ciocurile, din când în când flutură din aripi, mai fac câte-un pas pe creangă.

Ne uităm la ele, apoi Bunica zice, Uşşş! Îşi ia palma de pe trunchi, eu la fel, ciorile se ridică dintr-odată în aer, stolul lor planează cârâind pe deasupra nucului.

Bunica zice că iubeşte foarte mult copacul ăsta. Şi că simte c-o să-l iubesc şi eu.

Lângă nuc se află o construcţie de lemn, cele două aripi ale uşii, vopsite în albastru, sunt închise cu un lacăt mare, negru. Arată ca un garaj sau ca un grajd vechi, spatele construcţiei se sprijină de zidul înalt. Pe o margine are şi o fereastră, dar nu se vede nimic prin ea, e lipită cu carton gudronat.

Bunica zice că asta-i fosta magazie de lemne, niciodată, dar niciodată să nu mă apropii de ea. În grădină şi prin curte pot să mă joc în voie, pot să mă caţăr şi în copaci, numai de magazia de lemne să nu mă apropii. Se uită la mine, mă-ntreabă: am priceput?

Dau din cap, zic că da, am priceput. Mă uit la uşa albastră, la lacăt, vreau să întreb care-i motivul, ce-i acolo, însă Bunica se uită la mine în aşa fel încât îmi trece pofta de-a mai întreba ceva.

Zice că de-acum am văzut tot ce era de văzut, să intrăm în casă, e timpul să-mi despachetez valiza. Să merg s-o aduc din cămară. După aceea o să-mi arate care va fi dulapul meu.

Cămara este foarte mare, aproape cât bucătăria, pe jos, un covor persan ponosit. Vizavi de uşă, un frigider mic, argintiu, lângă el, valiza mea legată cu cureaua de la pantaloni. Dau s-o ridic şi mi se pare că aud paşi.

Zgomotul vine de sus, ridic privirea, scara care duce în pod scârţâie, dar nu e nimic acolo. Mă uit la linoleumul verde, prins cu piuneze peste trepte, aud iarăşi scârţâitul. Acum scârţâie treptele de la mijlocul scării, văd cum pe una din ele se mişcă linoleumul, din marginea lui sare o piuneză, cade pe covor, la două palme de piciorul meu.

E lucioasă, cu vârful mic, triunghiular. Mă aplec, o ridic de pe covor.

Când mă îndrept de spate, cineva mă atinge pe umăr. Mă uit, e Bunica. Îmi ia piuneza din mână, o înfige înapoi în colţul treptei, fixând-o bine cu degetul mare. Arată cu capul spre chepengul din tavan, zice, scara e putredă, nu se poate merge în pod.

Ne întoarcem în camera de zi. Îmi iau şi valiza cu mine.

Camera este mare şi luminoasă. Înăuntru sunt două canapele, una din ele e acoperită cu o cergă albă, cealaltă cu una bicoloră, roşie cu negru. Bunica arată spre cea cu cergă albă, zice că acolo am dormit noaptea trecută, tot acolo o să dorm şi pe mai departe.

Deschide un dulap, goleşte de aşternuturi şi feţe de masă cele trei rafturi de sus, mutându-le pe rafturile de jos. Zice că astea vor fi rafturile mele, să-mi pun lucrurile acolo.

Încep despachetarea. Raftul de sus e gol, şi cel de sub el, însă în mijlocul celui de-al treilea raft se află o cutie albastră de carton, pe capac, imaginea unui marinar numai muşchi. În colţul gurii are o pipă, îşi umflă bicepşii, zâmbind larg.

Deschid cutia. Înăuntru, două mânere lucioase, între ele, trei arcuri groase de metal. Ştiu ce e: un extensor.

Când ating cutia, arcurile vibrează, scoţând un sunet grav, ca un bâzâit ce izvorăşte din adâncul unui puţ. Prind unul din mânere. Mi se potriveşte la fix în palmă.

Îl ridic, arcurile se freacă între ele, sunetul îmi dă fiori.

Acum arcurile zdrăngăne, celălalt mâner al extensorului se ridică încet, de parcă l-ar ţine cineva, dar nu-l ţine nimeni.

Primul mâner îl simt rece în palmă, nu mai reuşesc să răsuflu, degetele mi se strâng pe el, arcurile se îndreaptă, se întind, extensorul se extinde, de parcă ar vrea să mi-l smulgă cineva din mână.

Nu ştiu ce să mă fac.

Mă trezesc cu Bunica lângă mine, nu mi-am dat seama când a venit. Se uită la extensor, pare puţin supărată. Destul, zice, iar extensorul se-nmoaie pe loc, atârnându-mi greu în mână.

Bunica îl ia, îl adună, îl pune la loc în cutie.

Închide cutia, Bunicului nu-i place să i se cotrobăie prin lucruri, zice ea. Altfel, nu trebuie să-mi fie frică de el, nu-mi face nici un rău, când o să-l cunosc mai bine, o să văd că de fapt e foarte-foarte de treabă. Mai încolo, dacă vreau, o să mă pot uita la el cum se antrenează. Să-mi fixez privirea pe franjurii covorului, acolo se vede când începe. Iar dacă vreau să-l văd de-a binelea, atunci să-mi îngustez cât mai mult ochii şi să-mi ţin respiraţia.

Soarele răsare, camera se luminează, razele de lumină cad pe covorul persan, franjurii par doi piepteni albi şi lungi. Stau în picioare, mă uit la covor, la liniile albe, sinuoase, din model. Aud cum scârţâie podeaua. Scârţâitul pare că vine de sub dunga de lumină desenată de soare pe podea.

Sunetul se propagă prin covor, când ajunge la marginea lui, văd că franjurii se mişcă. Se desfac, se strâng, se desfac, se strâng, de parcă ar tropăi cineva de-a lungul lor, aud şi tropăitul, trop-trop-trop-trop-trop.

Lumina devine mai puternică, mă supără la ochi. În fâşiile de lumină dansează fire de praf.

Mă uit în jos, la covor. Franjurii continuă să se mişte.

Tropăitul încă se mai aude, cineva umblă, calcă peste franjuri.

Deodată îmi doresc să văd. Iau o gură de aer, are gust de praf, îmi ţin respiraţia. Închid pentru o clipă şi ochii, strâng pleoapele tare de tot, atât de tare, încât pe sub ele se formează un vârtej de culori, aştept puţin, apoi îi deschid încet, mă uit în lumină printre gene.

La început nu văd nimic, dar apoi din firele de praf care dansează în fâşia de lumină se conturează o siluetă, îl recunosc după fotografii pe Bunicul. Pare că-i făcut din sticlă.

Tropăie pe franjuri, se agită de colo colo în timp ce-şi masează pielea capului cu ambele mâini.

Arată haios, trebuie să zâmbesc. Aş vrea să ştiu ce face.

Îmi golesc plămânii de aer, Bunicul dispare, dar când îmi ţin din nou respiraţia, îl văd iar.

Bunica stă lângă mine, gimnastică, îmi şopteşte, gimnastică pentru întărirea părului, Bunicul zicea mereu că ajută la circulaţie, întăreşte rădăcina părului, şi ei îi zicea mereu să încerce, face foarte bine la păr.

Mă uit la picioarele care tropăie, o întreb în şoaptă dacă a încercat vreodată.

Bunica zice că nu, din păcate, niciodată.

Acum e momentul, îmi spun. Expir, mă plasez de cealaltă parte a covorului, pe franjuri. Încep să tropăi şi eu, îmi înfund degetele-n păr, încep să mă frec pe cap.

Când ajung la capătul covorului, o iau de la capăt, văd că şi Bunica s-a aşezat în partea opusă, că şi-a dus şi ea mâna la cap. Închid ochii, îmi frec şi mai tare pielea capului, simt cum mi se-ncălzeşte, îmi imaginez cum şerpuieşte căldura printre firele de păr.

1. Expresie din limba maghiară echivalentă cu „locul mortului“ din română (n.r.).