Aurora Liiceanu

Cuvinte încrucişate

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2698-4

ISBN PDF: 978-973-46-2699-1

ISBN print: 978-973-46-2691-5

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

AURORA LIICEANU, doctor în psihologie, a lucrat în cercetare şi a predat psihologie la diferite universităţi din Bucureşti, dar şi la UQAM (Canada) sau EHESS (Franţa). În prezent, este cercetător senior la Institutul de Filosofie şi Psihologie „Constantin Rădulescu-Motru“ din cadrul Academiei Române. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom au mai apărut: Rănile memoriei. Nucşoara şi rezistenţa din munţi (2003), Prin perdea (2009), Rendez-vous cu lumea (2010, 2012), Patru femei, patru poveşti (2010, 2011), La taifas (2010) şi Viaţa nu-i croită după calapod (2011).

Întâmplările se joacă cu gândurile noastre ca şoarecele cu pisica. Ele sunt cu totul altceva decât gândurile. Şi când par că le însoţesc, sunt totuşi altele. Prezicerea este un vis din care întâmplările ne trezesc.

Paul Valéry

Am înţeles că singura fericire în această lume este să observi, să spionezi, să te examinezi atent pe tine însuţi sau pe alţii, să nu fii nimic altceva decât un ochi mare, sticlos, cumva împăienjenit, veşnic deschis.

Vladimir Nabokov

Întâmplări

Despre întâmplări

I-am telefonat odată Zoicăi Petre şi, fireşte, am început prin a o întreba ce mai face. Ea mi-a răspuns: „Mulţumesc lui Dumnezeu, monoton!“.

Numai schimbarea este eternă, perpetuă, întâmplătoare.

Schopenhauer

Vieţile oamenilor sunt pline de întâmplări. Trecutul, spune Paul Valéry, trăieşte din întâmplări. Şi multe întâmplări se petrec dacă trăim împreună sau în preajma altor oameni.

Adevărata viaţă, afirmă, însă, Henry Miller, începe când suntem singuri, faţă-n faţă cu eul nostru necunoscut. Tot el adaugă că „evenimentele cruciale, adevăratele pietre de hotar care ne marchează drumul, sunt rodul tăcerii şi solitudinii“.

Oamenii dau mare importanţă întâlnirilor întâmplătoare, considerându-le puncte de cotitură ale vieţii lor, dar aceste întâlniri n-ar avea niciodată loc dacă nu ar fi pregătiţi pentru ele. Câţi oameni nu trec prin întâmplări fără să le conştientizeze? Dacă suntem cu ochii deschişi către viaţă, receptivi, ştim că fiecare „întâmplare“ este plină de semnificaţii şi, analizându-le, realizăm că viaţa noastră se schimbă sau se va schimba.

Totuşi, indiferent de cât de introspectivi suntem, de cât de mult ne gândim propria viaţă, simţim mereu că ea are un mister adânc. Ceva ne scapă. Acest lucru pare să fie chiar rostul vieţii. Viaţa este misterioasă. Chiar şi cei care-şi văd viaţa ca pe ceva ce s-a scurs linear, ceva ce a curs fără întortocheri, fără încâlceli, simt acest mister al ei. Termenul „mister“ ne induce însă ideea vagă a unui secret care ne este refuzat, a unei intenţii, a unui gând care se opune dorinţei noastre de a şti. Parcă ne-ar scăpa ca nisipul printre degete. Singurul mister ţine, poate, de curiozitatea care ne frământă.

Când o persoană îşi povesteşte viaţa, indiferent dacă aceasta i s-a părut sau chiar a fost lineară, ea tinde să-i relateze cronologic cursul, înşirând un eveniment după altul. Există însă în această succesiune de evenimente ceva care este greu de exprimat. Există o fiinţă potenţială mereu abătută de la calea ei, care se linişteşte în răstimpuri mari, mulţumindu-se cu „nimic important“.

Herta Müller spune într-un interviu: „mi-ajungeau lucrurile mărunte care mă înconjurau“ – dar există şi momente esenţiale, care produc schimbări în profunzime. Cel care spune povestea propriei vieţi nu mai este defel cel care a trăit întâmplările respective. Este altcineva. Este o persoană care recompune, recreează trecutul, selectând, uneori adăugând ficţiuni pe care le crede reale, adevărate, alteori adăugând impresiile pe care alţii le-au avut despre ea. Contaminaţi, am putea spune, din exterior.

A retrăi propria viaţă înseamnă a distorsiona sau a deforma ceea ce s-a întâmplat cândva. Gândurile pe care le păstrăm pentru noi se pierd cu timpul. Astfel devenim persoane care „s-au uitat pe sine“ deşi, ca persoane, „s-au gândit“ în anumite momente ale vieţii. Trecutul trăieşte din întâmplări. Orice întâmplare poate trezi o amintire. Şi, oricum, prezentul are mereu un ingredient constant: are în el trecutul. Avem gânduri repetitive, ce se aşază deja în nişte tipare mecanice, pe care le recunoaştem şi de care ne cam temem.

„Ceea ce se petrece pas cu pas în viaţa unui om“, spune Miller, „este pe vecie insondabil“. Niciun om nu poate spune întreaga poveste, indiferent cât de limitat este crâmpeiul pe care l-a ales. Parcă ceva, imposibil de ştiut, ne scapă mereu. Şi totuşi, iată ce scrie Oliver Sacks, un cunoscut psihiatru şi neurolog: „Cu toţii avem o poveste a vieţii noastre, o naraţiune interioară a cărei continuitate, a cărei esenţă este viaţa noastră. Se poate spune că fiecare dintre noi construieşte şi trăieşte o povestire şi că această povestire este eul nostru, identitatea noastră. Fiecare dintre noi este o biografie, o poveste“.

În psihologie, se vorbeşte despre două categorii de oameni. Evident, ca orice tipologie propusă, categoriile simplifică. Iar simplificarea sacrifică ceva. Sunt oameni care caută stimuli, caută ceva care să le schimbe viaţa; ei sunt cei ce caută noi senzaţii, ceva care să spargă monotonia vieţii. Ei vor ceva nou.

O altă categorie este cea a oamenilor care evită orice schimbare. Aceştia vor linişte, nu vor evenimente care să-i scoată din viaţa monotonă pe care o duc. Confortul liniştii este preferat. Sunt aşadar oameni care provoacă schimbarea şi oameni care nu o doresc, care nu vor decât ca viaţa să curgă liniştit.

Când vorbim despre „amănuntul“ biografic, ne putem gândi la acei oameni care trăiau liniştiţi şi cărora viaţa li s-a schimbat din exterior. Ei, desigur, nu voiau o schimbare, dar viaţa i-a făcut să se confrunte cu ceva nou, adesea cu ceva care nefericeşte. Adrian Neculau vorbeşte despre destinul schimbat din afara oamenilor. Deportări, vieţi modificate din afara celor care le trăiesc. Aici ar intra atât schimbările politice, cât şi cele naturale. Fie închisoarea, fie catastrofele naturale. Ele nu fac decât victime pasive, care se supun sorţii, destinului.

Dar există şi oameni care doresc ca banalitatea vieţii, monotonia ei, linearitatea, să-i facă să-şi dorească altceva. Ceva care să-i scoată din linearitate. Mulţi cred că aceşti oameni sunt rari, că au „pe dracul în ei“.

Adrian Neculau, în ultima lui carte, scrie despre „enigma servituţii voluntare“. Îl citează pe Etienne de La Boétie, care încă din 1574 pleda pentru libertate, amendând atitudinea celor „laşi şi leneşi care nu ştiu să îndure răul, nici să câştige binele“. El aminteşte dezamăgirea acestui autor de filosofie politică după care „oamenii nu doresc deloc libertatea… o refuză, orbi la îndemnul de a-şi câştiga binele“. Adrian Neculau aduce aceste afirmaţii în contextul prezentului, scriind că „oamenii vor o viaţă liniştită şi bunăstare, ei acceptă constrângeri, se supun, înţeleg libertatea ca posibilitate de a-şi abandona ideile, atitudinile. Sau adesea din comoditate“.

El aduce argumente: „Oamenii nu vor, în general, nici libertatea – aceasta cere efort şi sacrificii –, dar nici supunerea explicită, care-i face să simtă frustrarea lipsei de încredere şi a demnităţii lor. Ei vor să trăiască în linişte, o viaţă potolită, fără obligaţii majore, fără accidente, domoală – şi, dacă se poate, îmbelşugată… nu mai contează că acest trai tihnit, fără riscuri, e mediocru“. Iată deci preferinţa generală pentru viaţa netedă, lineară, despre care vorbeam mai sus.

Schimbarea are costuri mari, şi poate cele mai mari sunt cele psihologice. Cine nu cunoaşte expresia „nu contează ce ţi se întâmplă, ci cum o iei“? Durerile schimbării sunt, fără îndoială, diferite, dar ele există. Adesea, nu vrem să ne gândim la schimbări. Arthur Schopenhauer, în Arta de a fi fericit, scria: „Suntem ca mieii care se joacă în livadă sub privirea măcelarului. Nu ştim ce dezastre ne pregăteşte destinul în acel moment de fericire: boli, persecuţie, ruină“.

Schimbările vin din afara sau dinăuntrul nostru. Majoritatea oamenilor, aşa cum am arătat, acceptă – nu au încotro – schimbările din afara lor, indiferent dacă ele sunt catastrofe ale naturii – cutremure, inundaţii – sau catastrofe sociale – războaie, revoluţii, deportări, genociduri.

Uneori, schimbarea din interior este legată de credinţă. Se zice, pe bună dreptate, că important este să crezi; ce anume crezi nu contează absolut deloc.

Convertirile se produc în interiorul unui om, dar mereu, ca să înţelegem de ce, intervine terenul. Unii se convertesc, alţii nu. Scriind despre nenorociri şi noroace, Goethe arată că împrejurările – deci situaţia, contextul – se adună în jurul nostru „fie pentru că soarta vrea aşa – şi iarăşi se pune întrebarea: ce este soarta? –, fie pentru că omul are puterea să atragă spre sine evenimentele care se potrivesc între ele“.

Julian şi Jules: vieţi paralele în timpi diferiţi

Julian Barnes este un scriitor foarte cunoscut. Pentru mine, puţin ciudat, extrem de analitic în ale vieţii şi, îndrăznesc să spun, obsedat de moarte. Într-un sens complicat, metafizic, fizic, psihologic, cosmic. Poate că obsedat este prea mult spus, dar, oricum, constant meditativ pe această temă.

Mă refer la el pentru că mi-e greu să-mi limpezesc problema „amănuntului biografic“, pe care Adrian Neculau l-a bătut ca monedă şi căruia el îi dă o dimensiune socială. Cu alte cuvinte, ceva din afara individului, dar care ţine de oameni, nu de soartă – oare ce este soarta? – face ca un individ să se confrunte cu „amănuntul biografic“. Deloc „amănunt“, pentru că individul suportă o ruptură a identităţii lui, o ruptură teribilă în viaţa lui. O fractură a linearităţii vieţii, dorită poate de toţi.

Dar ce se întâmplă când în viaţa unui om apar amănunte biografice, poate unul, poate mai multe, care-i mută viaţa în coordonate greu de suportat?

Şi aici aş vrea să scriu despre faptul că Julian Barnes este ataşat, profund emoţional şi mental, de rubedenii care nu sunt de sânge. Sunt oameni de care s-a ataşat – oare de ce? – şi pe care îi consideră antecedenţi de ne-sânge. Cei de sânge sunt cei de sânge, adică părinţii, rudele, căci părinţii sunt, pentru el, nişte „amănunte genetice“ care l-au produs, din care se trage. Doar atât. Mai târziu voi aborda o altă perspectivă a filiaţiei şi atracţia către filiaţia care nu este de sânge.

Julian Barnes este foarte ataşat de Jules Renard. Acesta nu este rubedenie de sânge, dar amândoi au acelaşi nume. Contează? Poate. Poate o undă de simpatie.

Jules Renard s-a născut în 1864, într-o regiune rustică, în nordul Burgundiei. A avut un tată, François Renard, constructor de meserie, care a ajuns primul în satul lui. Era – este important de ştiut – un bărbat „taciturn, ostil clericilor şi cinstit până la rigiditate“.

Mama lui era o femeie „guralivă, bigotă şi nesinceră“. Moartea primului lor născut l-a înveninat pe François, încât cei trei copii care i-au urmat nu i-au trezit niciun interes. Devenise absolut imun la afecţiuni paterne, iar duioşia şi tandreţea îi lipseau cu totul. Unul dintre aceşti trei copii era Jules.

El era mezinul şi, după naşterea lui, François, tatăl, nu a mai vorbit niciodată cu soţia sa timp de treizeci de ani, cât a mai trăit. Oare de ce? Jules era mesager între cei doi părinţi. El ducea, când era necesar, vorba de colo-colo, încercând să se ţină departe de relaţia dintre părinţii lui. Un rol dificil, greu de dat unui copil.

Jules era, până la urmă, un copil de ţăran, cu părul roşu ca morcovul. A plecat la Paris, a scris o carte despre „un pui de ţăran cu părul roşu ca morcovul“. Era chiar el. El, care-şi denunţa mama. I se părea că ea era cea care aducea nenoroc.

Prins între confuzie şi dorinţa de adevăr – dar ce adevăr poate exista în relaţiile adânci, tainice între oameni atât de apropiaţi? –, el decide că un copil era „un animal mic necesar, mai puţin uman decât o pisică“. Scrie aceste vorbe în jurnalul lui, ţinut din 1887 – când avea 23 de ani – până la moartea lui, în 1910, când avea 46 de ani.

La Paris a câştigat ceva faimă, devenind cunoscut, dar acest lucru nu l-a îndepărtat de rădăcinile lui, de locul în care s-a născut. Aşa se face că în 1904, la 40 de ani, devine primar chiar în satul în care s-a născut. Era însă plin de frământări. Avea obligaţii ca primar, dar le considera mai ales sarcini administrative, ca, de pildă, să se ocupe de drumuri, de întreţinerea lor. Dar el, ca poet, „le prefera neglijate“.

Parisul, chiar dacă nu l-a primit cu braţele deschise, l-a primit cu simpatie şi chiar cu prietenie. Nu s-a simţit respins sau nedorit. S-a cunoscut repede cu Rodin, Sarah Bernhardt, Edmond Rostand şi Gide. Artişti de mare prestigiu l-au ajutat: Bonnard şi Toulouse-Lautrec au făcut ilustraţii pentru Histoires naturelles, iar Ravel a compus muzica pentru cinci dintre ele. Împreună cu Gaugain a fost martor la un duel.

Era însă „posomorât, neiertător şi grosolan“. Societatea pariziană pe care o frecventa îl considera greu de înţeles, bizar. Existau şi rivalităţi, fără îndoială, în cercurile în care se învârtea. Şi el era contradictoriu, susţinând cu tărie că operele literare erau mult prea lungi. Această remarcă a făcut-o însă la pagina 400 a jurnalului său, care avea 1.000 de pagini; unii susţin că de fapt jurnalul ar fi fost de două ori mai mare, dar că văduva lui Renard ar fi ars ceea ce nu dorea ca alţii să afle.

Dar să vedem amănuntele biografice ale lui Jules Renard. Sunt ele cu adevărat amănunte biografice sau nu?

În 1887 – când avea 23 de ani –, fratele său Maurice a luat revolverul tatălui lor de pe noptieră, sub pretextul că vrea să-l cureţe. Evident, în familie s-au iscat certuri având ca obiect gestul lui Maurice. François considera că la mijloc a fost teama fiului său că se va sinucide. Motivul exista. François suferea de o boală incurabilă. El a fost ferm, susţinând că, dacă vrei să te sinucizi, trebuie să foloseşti nu revolverul, ci puşca. A şi demonstrat acest lucru împuşcându-se foarte bine gândit, cu puşca bine aranjată, pentru a nu da greş. Ca sinucigaş, tatăl lui Jules a fost primul sătean înmormântat fără preot. Jules îl vede ca pe un erou şi trăieşte un sentiment de mândrie.

Nu trece mult, doar treisprezece ani, şi în 1900 – Jules Renard avea 36 de ani – fratele său, cu un an mai mare, moare într-un accident. Încălzirea cu aburi i-a provocat probabil o criză de angină.

Şi mai trec nouă ani. Un băieţaş cocoţat pe o căruţă vede o femeie, care stătea pe marginea de piatră a fântânii satului, căzând deodată pe spate. Era mama lui Jules, care-şi cam pierduse minţile. Jules vine, încearcă să-şi scoată mama din puţ. Nu reuşeşte. Doi săteni îi recuperează cu mare greutate cadavrul. Să fie accident? Sau sinucidere? Nimeni nu ştie. Asta îl face pe Jules să nu înţeleagă soarta, destinul, dar nici gestul uman sinucigaş, doritor de moarte. Şi ce este, de fapt, adevăr? Cine ştie?

Toate aceste date despre viaţa lui Jules Renard, rubedenie de ne-sânge cu Julian Barnes, m-au impresionat. Da, mi-am spus, ceva l-a făcut să fie mişcat, chiar mişcat puternic, de viaţa acestui Jules Renard.

Aici vreau să-l invoc pe Adrian Neculau. După el, nu este vorba despre viaţa lineară. Nimic nu se întâmplă, viaţa curge, cu evenimentele ei importante: căsătorie, copii, botez, moarte. Asta este viaţa lineară. Ce i s-a întâmplat lui Jules Renard este oare amănunt biografic serial? Adică o serie de „amănunte“ biografice?

Dar ceva din Barnes mi-a pus o altă problemă. Oare nu ne ataşăm de vieţile unora care ne amintesc de propria viaţă? Oare nu simţim că facem parte din aceeaşi categorie cu unii care ne sunt rude de ne-sânge?

Iată similitudini care ne pun pe gânduri. Fratele lui Julian Barnes s-a hotărât să trăiască în Franţa, el fiind englez. Şi unde? La doar o sută douăzeci de kilometri de satul natal al lui Jules Renard. Dar asta nu e totul. Părinţii lui Jules Renard nu sunt decât o versiune extremă, teatrală a părinţilor lui Barnes. „Mama guralivă şi bigotă, tatăl tăcut şi plictisit“; aşa erau părinţii lui Barnes. Chiar şi comunicarea dintre ei semăna cu cea dintre părinţii lui Renard. Tatăl lui Jules Renard vorbea, dar, dacă soţia lui intra în cameră, se oprea şi continua doar după ce ea ieşea. Tatăl lui Barnes tăcea şi el, dar mai degrabă din cauza „limbuţiei mamei şi a afirmării întâietăţii ei“.

Asemenea mezinului familiei Renard, nici Barnes nu prea suporta prezenţa mamei. Se lăsa cu greu sărutat de ea, căuta orice posibilitate de a evita prezenţa ei. Pleca de lângă ea cât putea de repede. A fost mai cumsecade decât Jules, dar nu foarte departe de el. Văduvia mamei nu l-a apropiat de ea.

Spre deosebire de Jules, care nu mai avea mamă, Barnes ne mărturiseşte că socotea cum să-şi evite mama, scufundându-se între „absenţă şi reverie“, simţind că energia lui e secată de „solipsismul ei neîncetat“. Şi, mai adânc şi nuanţat, Barnes face asocieri între trăirile, senzaţiile lui Jules Renard şi trăirile lui, amintindu-şi că mama sa l-a manipulat în adolescenţă.

Când tatălui lui Barnes i s-a recomandat să poarte ochelari la citit, mama sa l-a sfătuit să-i facă tatălui un compliment pentru a-l determina să poarte ochelari. Barnes, adolescent, a găsit o soluţie. I-a spus că va arăta mai „distins“, dar tatăl l-a privit ironic şi nu i-a răspuns. L-a tratat cu o indiferenţă greu de suportat. El a simţit că, fiind fals, îşi trădase tatăl şi că mama profitase de naivitatea lui de adolescent.

Aici el se apropia de Jules Renard, care fusese folosit de tatăl său taciturn şi introvertit pe post de mesager; scopul fusese dur, şi anume acela de a-i transmite mamei dorinţa de a divorţa. Tatăl lui nu voia să-i spună soţiei nici măcar acest lucru.

Ambii au fost folosiţi de părinţi, într-un mod mai mult sau mai puţin evident. Oricum, folosiţi. Nici succesul lor nu a fost foarte diferit. Jules Renard nu a primit nicio vorbă de la tatăl său, nici de laudă şi nici de dezacord, după ce i-a apărut prima carte. Barnes a fost mai avantajat, primind ca reacţie un entuziasm reţinut, chiar foarte reţinut, din partea părinţilor. Uneori, trecea destul timp până când părinţii catadicseau să facă unele referiri la ceea ce scria el.

Dezamăgirea că nu a fost pe placul părinţilor l-a făcut pe Barnes să fie alături de Jules Renard. Ba chiar mai mult. Renard îşi exprima în Jurnal dorinţa complicată, ciudată, perversă ca mama lui să-i fi fost infidelă tatălui.

Barnes s-a apucat să scrie o carte în care apăreau şi părinţii lui, dar, ca să-şi salveze tatăl de nefericire, de suferinţă conjugală, el, fiul, făcându-l personaj, l-a pus în situaţia de a fi adulterin şi de a avea o relaţie amoroasă cu văduva unui doctor din satul vecin. Nu era nimic adevărat în asta, era doar răzbunarea unui fiu, o răzbunare imaginară, pe care, crede el cu tristeţe, tatăl său nu ar fi privit-o cu un zâmbet, nici cu satisfacţie şi în niciun caz mulţumit de înţelegerea tandră a fiului.

Acum mă opresc pentru a desface tot ce am scris mai sus în două probleme. De fapt, în două întrebări distincte.

Prima ar fi aceasta: sunt evenimentele nefericite din viaţa lui Jules Renard amănunte biografice sau nu? Dacă preiau accepţiunea lui Adrian Neculau, nu sunt. Pentru că nu au nicio dimensiune socială, nu oamenii i-au adus lui Renard nefericirea, ci soarta, destinul, ceva strict personal.

A doua nu are legătură cu amănuntul biografic, ci cu ataşamentele noastre în viaţă. Barnes este ataşat de părinţi, pe care nu i-a ales el, căci i-au fost daţi prin sânge. Dar este ataşat şi de „rubedenii de ne-sânge“, între care un loc important îl ocupă Jules Renard.

Să fie oare apropierea, unele asemănări ceea ce a stat la baza ataşamentului, simpatiei lui Julian, englezul de astăzi, faţă de Jules, francezul de altădată? Să fie oare o înţelegere adâncă a asemănărilor dintre părinţii lor – pe care-i consideră „mănunchiuri genetice“ – ceea ce l-a făcut pe Barnes să se simtă rudă cu Jules Renard? Oare atracţia faţă de el, la distanţă în timp, se datorează unor experienţe de viaţă pe care Barnes le înţelegea? Oare el se regăsea în Jules?

Şi, ca să fac o paranteză la care mă duce ideea de similaritate – evident, sub un anumit aspect, nu pe ansamblul personalităţii –, amintesc de filosoful francez, foarte la modă, Michel Onfray, o fire pasională şi provocatoare, care a publicat recent o carte despre Albert Camus. Evident, cartea arată cum îl vede el pe Camus, îi revendică spiritul filosofic de înaltă ţinută morală şi îl critică pe Jean-Paul Sartre, aducând argumente serioase pentru a-i minimiza măreţia, în opinia lui, nemeritată.

S-a scris mult despre cartea lui Onfray despre Camus – în 2010 s-au împlinit 50 de ani de la moartea lui Camus –, chiar şi la noi a scris Matei Vişniec, iar undeva s-a spus că „Michel Onfray a scos legenda lui Camus de la naftalină“. Mai contează felul în care a murit, precum şi unele coincidenţe care au contribuit mult la legenda lui. Camus se întorcea dintr-o vacanţă la schi împreună cu prietenul şi editorul său, Michel Gallimard. Gallimard conducea maşina în care erau doar el şi Camus. Maşina a intrat într-un platan, Camus a murit pe loc, iar Gallimard după câteva zile. Camus avea în buzunar un bilet de tren, pentru că trebuia să se întoarcă din vacanţă împreună cu soţia şi cei doi copii ai lor. Dar a renunţat şi a hotărât în ultima clipă să-şi însoţească prietenul. Soartă? Pe Onfray îl cheamă Michel, ca pe prietenul lui Camus. Onfray e născut la 1 ianuarie, iar Camus a murit la 4 ianuarie. Să zicem că sunt doar coincidenţe.

Într-un ziar în care se arată cât de diferite erau viaţa lui Sartre şi cea a lui Camus – originea burgheză a primului şi cea foarte modestă a celuilalt –, se sugerează percepţia empatică a celui care ia partea lui Camus cel nedreptăţit de istorie. Vorbind despre Camus, a cărui mamă era femeie de serviciu, Onfray a mărturisit: „Şi mama mea era femeie de serviciu“. Ba, mai mult, ambii au fost loviţi de boală în tinereţe. Să fie aceste asemănări răspunzătoare de aplecarea, de simpatia, ca şi de dorinţa ca lui Camus să i se facă dreptate, în slujba căreia s-a pus Onfray?

Dar, revenind la Barnes, ceea ce mărturiseşte el ne poate lămuri în privinţa acestor rubedenii de ne-sânge: „Asemenea artişti – care au murit – sunt însoţitorii mei de zi cu zi, dar şi strămoşii mei. Ei se constituie în adevărata mea ascendenţă… Descendenţa s-ar putea să nu fie directă ori demonstrabilă – copii din flori şi aşa mai departe –, dar eu o revendic“.

Dincolo de cuvinte, vedem această revendicare şi în pasajele emoţionante din care răzbate frumuseţea tandră a descrierii vizitelor lui în cimitire: „Aici se odihnesc morţii mei; majoritatea scriitori… Cimitirul Montparnasse este un loc cu verdeaţă, năpădit de pisici, unde briza răcoroasă adie până şi pe canicula pariziană; un loc intim, precis conturat şi reconfortant“. Nu pare că îl ia pe cititor alături de el, să-l însoţească în gânduri şi emoţii?

Şi revin la amănuntul biografic. Da, îmi spune Adrian Neculau, evenimentele personale „par să aibă şi ceva social, un cumul de eşecuri“ – de mari necazuri, ghinioane existenţiale, le-aş zice eu –, „de adaptare, ratări micro-sociale în serie etc.“. Este, desigur, vorba despre deturnări de la proiecte, planuri, aspiraţii, decizii luate.

Dar mai este şi o distincţie dificilă între soartă şi intervenţia oamenilor. Una este să-ţi moară mama căzând în puţ, chiar dacă ar fi vorba de o sinucidere, sau ca tata să-şi ia zilele – cum i s-a întâmplat lui Jules Renard – şi alta e să-ţi bage comuniştii părinţii în puşcărie.

„Bunicul meu“, îmi spune Adrian Neculau, „a murit la aria de treierat, după ce i-au luat comuniştii veniţi la putere tot grâul şi i-au spus că mai are 3.000 kg de dat şi că dacă nu-l aduce îl dau la legea sabotajului; a fost un factor declanşator extern, potrivnic, distrugător“. Amănuntul biografic ar fi aşadar o deturnare declanşată de un factor extern, când cineva, un individ sau un grup, construieşte o piedică, un blocaj cu intenţii de deturnare, de demolare, de abatere din drum.

Mi-e greu să fac distincţia de mai sus şi înclin să cred că soarta este o categorie mai largă, care include şi socialul, adică oamenii, autori identificabili ai unei nenorociri. În cazul bunicului profesorului Neculau, comuniştii. Dar ştiu că cineva, un scriitor, s-a definit ca fiind el şi împrejurările vieţii lui.

Iubirea şi promisiunile deşarte

Ceea ce am învăţat

Pot să rezum în trei, patru cuvinte

Ziua în care cineva te iubeşte

Este foarte frumoasă.

Nu pot spune mai bine

Decât că e foarte frumoasă.

Jean Gabin

Unică Doamnă şi stăpână,

În care-mi pun speranţa-n har

Şi fără care mi se-amână

Şi bucurii şi farmec rar,

Dea Domnul să poţi şti măcar

Cât rău rabd, chin şi zbucium viu,

În fiecare ceas amar

Că-n preajma ta nu pot să fiu.

Charles d’Orléans

Am găsit, rătăcită printre hârtii, scrisoarea unui iubit al prietenei mele Eleni. Mi-a scris-o acum douăzeci şi trei de ani. Ea nu mai trăieşte de aproape patru ani, dar e mereu în mintea mea. El, acest iubit de demult, trăieşte.

Când a început iubirea lor, ea avea 39-40 de ani, iar el era cu vreo 11-12 sau poate chiar 13 ani mai tânăr decât ea. Ea era divorţată şi avea o fată de 11-12 ani. Divorţul încheiase o relaţie abjectă, sordidă, din care ea ieşise cu greu şi cu o silă de sine teribilă. Un divorţ după care îi rămăseseră un zâmbet de femeie resemnată şi o spaimă de viaţă, de oameni.

El era căsătorit cu o femeie frumoasă, care provenea dintr-o familie bine situată financiar, spre deosebire de el. Împreună aveau doi copii. Atât prietena mea, cât şi el erau medici şi lucrau la acelaşi spital. Ea, renumită pentru succesele şi poziţia ei în cadrul spitalului, el, începător, crispat profesional, speriat de ideea de a promova şi de a-şi construi o reputaţie. Evident, pentru el banii contau, pentru ea, nicidecum. Faptul că ea te alegea să fii mâna a doua într-o operaţie dădea naştere la invidii, dar era considerat şi un indiciu al meritelor tale profesionale. Un medic cu faimă nu lua pe oricine ca mâna a doua în operaţii.

Am citit undeva că o mare iubire durează doar dacă sunt îndeplinite, ca în basme, trei condiţii: admiraţie, respect – ca persoană – şi atracţie fizică faţă de celălalt. La el funcţionau toate.

Prietena mea era o femeie frumoasă, extrem de vie. Foarte atentă la felul în care se îmbrăca, ţinea mult la imaginea ei publică, în sensul că nu-i plăcea să arate dezagreabil, să fie neglijentă. Cu alte cuvinte, se analiza în oglindă înainte de a ieşi în lume, fiind, astfel, opusul femeii şlempete. Şi acum mi-o amintesc încercând în faţa oglinzii şaluri, eşarfe care să se potrivească cel mai bine cu hainele pe care urma să le poarte a doua zi. Nu era defel delăsătoare nici cu munca ei şi nici cu felul cum arăta.

Totuşi, nu avea un temperament riguros şi nici nu gândea prea logic, cu excepţia profesiei ei de medic, deşi şi acolo judeca uneori ca un cascador care se ia la întrecere mai întâi cu sine, cu propriile limite, şi abia apoi cu alţii, deci acţiunile ei nu erau întotdeauna rezultatul unei gândiri logice.

Revenind la cele trei condiţii, la ea funcţiona a treia, celelalte două nu existau, dar nu exista nici opusul lor. Nu se cunoşteau de mult timp. Diferenţa de vârstă nu se vedea deloc, pentru că, pe cât era ea de vie, de plină de energie, pe atât era el de flasc, cu mutra lui de tocilar, cu ochelari şi cu părul negru, uşor ondulat şi cam răruţ. Nu era deloc vioi fizic.

L-am cunoscut când am fost s-o văd în Grecia şi, în afară de faptul că era mereu atent la ea, nu m-a impresionat cu nimic. Mă gândeam însă că, de vreme ce fostul ei soţ continua s-o terorizeze, era bine că apăruse altcineva. Nu ca să-l sperie pe omul abject care-i fusese soţ, ci ca s-o mişte pe ea, s-o facă să vadă şi altceva în viaţă. Fostul soţ nu se mulţumea cu avantajele de „fost“, adică de a nu-şi justifica în niciun fel comportamentul şi de a nu participa la decizii în care ar fi trebuit să fie implicat, ca, de pildă, să plătească o parte din cheltuielile pentru creşterea copilului al cărui tată era. Dimpotrivă, venea ca învingătorii să-şi ia birul, să profite de banii ei şi să nu dea socoteală de nimic.

Când am plecat de la ea, am mers cu maşina de la Alexadroupolis, oraşul unde locuia, la Salonic, de unde urma să iau autocarul către casă. Drumul a fost frumos, au condus pe rând, ea era în transă, fericită. Şovăia între tandreţe şi o afecţiune cu greu stăpânită. Era o femeie care mai putea trăi disperarea şi excesele ce caracterizează iubirile din tinereţe. Nu pot spune că se bucura că plec, dar am simţit la ea dorinţa aprigă, chiar nerăbdătoare de a se apropia, de a se lipi de el.

Le-am urmărit privirile, atingerile de mâini, gesturile în timp ce ne opriserăm, pe drum, să ne odihnim. Fiecare nuanţă a ei, fiecare întoarcere a capului şi fiecare gest, fiecare pândă a lui mă făceau, până la urmă, pe cât de curioasă, pe atât de fericită.

Am văzut o mică pajişte şi un lac peste care era un podeţ de lemn ce ducea la o mică mânăstire, coborâtă parcă din cer şi aşezată ca o jucărie pe pământ, pierdută în verdeaţă. Nu era ţipenie de om. Se înnoptase şi luna lăsase o pată lăptoasă pe cer şi un noian de stele. Fără să vorbim, dar ştiind că trebuie să facem un popas, am pornit să vedem mânăstirea. Eram ca într-o poveste.

Un timp, toţi trei am rămas tăcuţi. Iar ei doi îmi aminteau o scenă dintr-un film. Nu contează care. În acea scenă, iubiţii, tăcuţi, erau pe un lac liniştit, ca un tablou, absorbiţi unul de celălalt; erau într-o barcă, cu vâslele lăsate să se odihnească, şi apa nu se mişca în jurul bărcii. Erau încremeniţi în fericire. Aş fi vrut ca ei să fie în barcă.

Atunci mi-am dat seama că eu totuşi intram în decor, deşi eram cu totul absentă pentru ei, şi m-am gândit că era bine că plecam, că trebuia să-i las singuri, că eram cu totul de prisos.

Când ne-am întors spre maşină, eram fiecare în lumea lui.

Pe drum, în maşină, nu vorbeau prea mult, iar eu vedeam că atingerile mâinii ei îi provocau lui o stare de încântare şi mă întrebam cum reuşeşte să conducă maşina într-o asemenea transă.

Îi cunoşteam stările în care se pierdea cu gândul la el, fie că era prezent, fie că nu era. I se întâmplase deja când fuseserăm împreună la Istanbul. Ştiam că este îndrăgostită. Era cuprinsă de o adoraţie neajutorată, de adolescentă. Plecasem cu ea şi cu alte două grecoaice cu un autocar doar pentru trei zile. Bineînţeles că vedeam că e cu gândul în altă parte.

Într-una din acele zile am cumpărat cadouri. Într-o sacoşă uriaşă, pe care o ducea ea, am pus şi nişte banane pe care le cumpăraserăm. La hotel, vrând să punem cadourile în valize, am observat că nu mai avem sacoşa. Nu ne întorseserăm de mult, prin urmare am hotărât să mergem să recuperăm sacoşa. Mi-am dat seama însă că ea continua să fie absentă.

Practic, nu mă puteam baza pe ea. Am fost împreună la magazinul de fructe şi l-am întrebat pe vânzător dacă nu cumva uitaserăm acolo sacoşa când cumpăraserăm bananele. La întrebarea vânzătorului care voia să ştie ce aveam în sacoşă, eu am răspuns că aveam banane. El s-a uitat la mine ironic şi mi-a răspuns că multă lume care trece pe la el are în sacoşă banane. Avea dreptate. Atunci i-am spus ce cumpăraserăm înainte de a veni la el. Vânzătorul s-a dus într-un colţ al magazinului şi ne-a adus sacoşa. Am certat-o pe prietena mea, dar cred că nici nu mă auzea. Mi-am dat seama că e absorbită de iubirea ei, iar dragostea înflăcărată poartă amprenta lipsei de îndoieli.

După plecarea mea ei urmau să meargă la Paris. Nu mai ţin minte dacă ea participa la un congres sau dacă era un voiaj de amantlâc. Ştiu doar că, înainte să plec eu, ea se agita să-şi cumpere haine frumoase şi, spre mirarea mea, o lenjerie extrem de erotică. Dantele, chiloţi croiţi cu multă artă ca să arate coapsa, să îndulcească liniile corpului, sutien delicat, aproape feciorelnic, cu perle şi bretele spumos de dantelate, un corset care amintea de piesele de lenjerie de altădată, în stil vintage, dar cu o notă de feminitate declarată, prin perle presărate în cele mai tainice locuri.

Mi-am amintit atunci că, documentându-mă despre viaţa Soniei Delaunay, o cunoscută artistă franceză, care picta, făcea decoraţiuni, haine, costume şi altele, am aflat că la 80 de ani l-a întâlnit pe Jacques Damase, un editor pasionat de artă, care avea 35 de ani. Citind biografia complicată a Soniei Delaunay, care a trăit 94 de ani, şi alte cărţi despre artiştii epocii în care a trăit, dar şi mărturisirile lui Jacques Damase – „m-am îndrăgostit de ea“ –, am aflat cât de apropiaţi au fost ei. Poate nu are importanţă aici cât de mult a scris el despre ea sau că s-a spus despre el că e un fetişist al cărţilor, nici că urmaşii Soniei l-au considerat profitor, dându-l în judecată după moartea ei, ci faptul că undeva găsisem unele mărturisiri ale ei în care el nu era numit, dar era prezent totuşi. Aşa cum simţeam privind-o pe Eleni.

Undeva, într-un interviu, poate, Sonia descrie starea pe care a avut-o când Jacques Damase a invitat-o să petreacă un weekend împreună la Londra. Felul în care se dichisea Eleni mi-a amintit de emoţiile Soniei, de hainele pe care şi le-a ales, de lenjeria preferată şi de tulburarea trăită, declarată de ea. Bucuria unei adolescente îndrăgostite, preocupată de impresia pe care o poate face iubitului. Cum îşi răvăşea hainele pentru a găsi cele mai minunate combinaţii, fiindcă, dincolo de partea estetică, urmărea să seducă. Se îmbrăca pentru el. Privirea ei, în oglindă sau fără oglindă, era cu siguranţă ca şi privirea lui Eleni, era privirea masculină în care femeia îndrăgostită se transpune.

Întreprinderile lui Eleni, având ca scop erotismul, mă amuzau, mă nedumereau şi chiar îmi trezeau curiozitatea. Ceva din ea, necunoscut mie, mă făcea, totuşi, s-o iau în serios. Era limpede pentru mine că, după ce trăisem neputinţa iniţială de a o înţelege, trebuia să iau în calcul, pur şi simplu, că avea o inimă tânără care fusese trădată – o trădare la care se adunaseră şi alte trădări – şi un trup tânăr aţâţat de frustrări. Faptele ei trecute puteau fi deduse din stările ei mentale prezente, iar aspiraţia de a fi dorită părea să o domine.

Mi-am dat seama că sursa ei de influenţă, de siguranţă era şi soarele. Mergeam la plajă, ne aşezam pe prosoape şi ea consulta soarele pentru a-şi face o impresie realistă asupra ei, fie privindu-şi corpul, fie studiindu-şi faţa într-o oglindă. Soarele, spunea cineva, citeşte foarte bine feţele. Este ca un oracol. Soarele măsoară întotdeauna în modul cel mai brutal şi adevărat vârsta, şi ea ştia asta. Pe el nu-l poţi păcăli, aşa cum păcăleşti oamenii cu ajutorul machiajului.

Timidă, sfioasă, puţin jenată, mi-a mărturisit că îşi punea acele superbe piese de lenjerie, se aşeza pe un taburet în baie şi se privea în oglindă să vadă dacă apare efectul dorit: trezirea admiraţiei şi dorinţei masculine. Ca şi Sonia, probabil, numai că Eleni era favorizată mult de vârstă.

Nu era genul ei, dar m-am preumblat cu ea prin magazine ca să-şi cumpere asemenea lucruri. Eram chiar nedumerită, pentru că se îmbrăca foarte atrăgător, dar decent, nu avea dedesubturi de vampă, gen Victoria’s Secret.

Scrisoarea lui către mine am tradus-o – era scrisă în engleză: el nu ştia româneşte, eu nu ştiam greceşte. A fost scrisă după întoarcerea lor de la Paris. Bineînţeles, ştiam că soţia lui nu avea habar cu cine pleacă, probabil a minţit-o că merge la un congres. Deşi lucra la aeroport, ea nu putea să-şi dea seama că soţul ei nu pleacă singur, pentru că nu ştia de Eleni.

Iată scrisoarea:

Draga, draga mea R,

Ne-am întors acasă! Ce experienţă, să laşi Parisul pentru Alexandroupolis… Oricum, cea mai valoroasă parte a Parisului (Eleni) e cu mine, aşa că nu-i o mare tristeţe să-l părăseşti.

Să încep cu scrisoarea ta, pe care am apreciat-o foarte mult. Fotografiile pe care mi le-ai trimis nu erau grozave din punct de vedere tehnic, dar m-au fascinat din multe alte puncte de vedere… Am văzut un poster cu acel cimitir românesc (Săpânţa) la Paris, la Oficiul Român de Turism.

Şi acum, noutăţi din Paris. Ah, mai întâi noutăţi din ziua plecării tale. Sper că ţi-a plăcut excursia. Ţi-am trimis fotografii făcute atunci şi sper să-ţi amintească numai ceea ce a fost frumos.

Întoarcerea noastră de la Salonic a fost extraordinară. A fost minunat, nu se poate descrie în cuvinte. Pe măsură ce soarele cobora la orizont, împrăştiind lumina aurie a verii peste tot şi mai ales în mine (pentru a se uni cu altă lumină aurie din inima mea), aşteptam cu o bucurie secretă apariţia lunii pline. În sfârşit, ea a apărut pe cerul întunecat, trimiţând acele raze magice de lumină blândă.

Conduceam pe drumul pustiu care era asemenea unui râu, iar maşina era ca un fel de lună-barcă. Muzica fantastică (Strauss) completa în mod ideal peisajul şi eu o priveam pe Eleni dormind lângă mine ca o zeiţă ostenită. Ce altceva aş mai fi vrut? În liniştea dulce a nopţii am realizat (încă o dată) că eram cu adevărat fericit! Realmente, nu i-aş mai fi putut cere altceva lui Dumnezeu.

Era 27 august, asta mi-o voi aminti toată viaţa. Şi ceea ce este ideal pentru mine este că această fericire nu depinde de circumstanţele exterioare. De fapt, nu-mi trebuie luna plină, sau Strauss, sau Parisul ca să mă simt aşa. Am nevoie doar de Eleni pentru fericirea mea!

Iar acum, despre excursia la Paris: aşa cum ţi-am scris de acolo, parcă nu eram pe pământ. Ce-aş putea să-ţi povestesc despre acele zile? Orice-aş spune ar fi prea puţin. Îţi poţi imagina cea mai intensă fericire, şi tot ar fi mai puţin decât ceea ce simţeam eu. De aceea nu-ţi voi da mai multe detalii despre Paris. Totuşi, bănuiesc că Eleni îţi va scrie mai mult despre excursia noastră.

Relaţia mea (este oare cuvântul corect?) cu Eleni este minunată – aşa cum am visat toată viaţa. Plinul sufletului meu şi dragostea mea pentru ea sunt dincolo de orice descriere. Are o asemenea bogăţie de sentimente şi în acelaşi timp este atât de speriată! Cred că am reuşit s-o fac să fie puţin mai „deschisă“, fiindcă poate vedea acum că nu o ameninţă niciun „pericol“ din partea mea.

Am găsit cu adevărat fiinţa pe care dintotdeauna am dorit-o şi nu-l acuz pe Dumnezeu că am întâlnit-o puţin cam târziu, pentru că avem atât de mulţi ani în faţă. Sentimentele noastre sunt foarte intense şi-mi place această atingere a pasiunii. Ştiu că vei citi următoarea propoziţie cu scepticism, dar mai ştiu şi că dragostea mea pentru ea nu va muri niciodată. Ştiu că o voi iubi mereu pentru că am aşteptat-o multă vreme; nu râde, pentru că ţi-o voi dovedi. Atâta vreme cât sentimentele noastre vor fi reciproce, ştiu că gândurile mele nu se vor schimba. Oricum, o voi dovedi.

Îţi scriu de lângă sala de operaţii, din sala unde ştii că stăm noi. Eleni mă grăbeşte fiindcă vrea să pună scrisoarea mea împreună cu a ei în plic, de aceea scrisul meu e grăbit şi concis. Mă opresc aici şi aştept comentariile psihologului meu oficial cât de repede posibil! Poate vei râde, dar simt nevoia să-ţi mulţumesc pentru tot ce ai făcut pentru Eleni, mai ales înainte să apar eu. Ea ar fi fost copleşită, dărâmată dacă nu te-ar fi avut. Şi motive există…

Aştept cu nerăbdare scrisoarea ta,

D

PS1: Poate ai crezut că nu vom veni în România, dar ai greşit. Vom veni!

PS2: Ce fericit sunt!

PS3: Nu te îngrijora pentru prietena ta Eleni. Este pe mâini bune acum!

M-am gândit dacă să reproduc această scrisoare sau nu. Eleni nu mai trăieşte, dar el da. Realitatea a fost atât de departe de toate promisiunile lui D din această scrisoare, încât m-am hotărât s-o fac. A mai contat şi faptul că a trecut mult timp de atunci.

Este adevărat că tot atunci, înainte de plecarea lor la Paris, fiind amândouă împreună cu o prietenă comună şi vorbind despre iubirea ei – ea fiind vizibil cumplit de îndrăgostită –, acea prietenă a intervenit în discuţie, punând întrebarea: „Ce-şi doreşte o femeie care iubeşte un bărbat însurat? Ce face ea? Îl face să divorţeze?“. Toată discuţia se învârtea în jurul problemei că el era căsătorit şi, în plus, avea şi copii. Eleni tăcea pierdută în reverii, probabil erotice. Ca şi cum s-ar fi gândit: „Ce ştiu ele?“. Adică noi, prietenele ei… Nu prea era cu noi. Cealaltă prietenă era neutră în păreri, dar înclinată să-mi dea dreptate mie. Astăzi aş spune că Eleni era centrată pe iluzie, pe iluzia fericirii, care te îndepărtează de viaţa reală şi de adversităţile ei.

Eu eram „sceptică“, după cum afirmă el în scrisoare. Ştiam c-o place pe Eleni, vedeam că este atras de ea, dar intuiam că are o fire slabă, că nu va fi în stare să-şi uite soţia şi copiii aşa cum a făcut-o bărbatul din cartea lui Nabokov Un hohot în beznă. Unele mici gesturi, unele priviri ale lui aveau parcă ceva neterminat, parcă doar schiţa ceva ce nu putea face. Era multă lipsă de convingere în mine. Pe de altă parte, nu puteam spune cum ar trebuit să fie el, cum ar fi trebuit să se poarte ca să mă poată convinge.

Cred şi acum că emoţiile lui nu erau intense, dar că le credea intense pentru că nu fusese îndrăgostit de soţia lui, nici n-o iubea. Căsătoria lui era un aranjament de viaţă confortabil. Era la fel ca bărbatul lui Nabokov, liniştit, fericit, dar de fapt acea stare nu era ceva viu, ci doar ceva viabil. Se instalase într-o viaţă lineară. Eleni şi cele care i-au urmat nu au fost decât mici accidente erotice.

Totuşi, se vedea că sunt îndrăgostiţi unul de altul, deşi fiecare în felul lui. Mă gândeam la ce scrisese François de la Rochefoucauld: „Oamenii nu s-ar fi îndrăgostit niciodată dacă n-ar fi auzit dinainte vorbindu-se despre dragoste“.

Eleni era prea înamorată – frustrările ei se cereau alungate – ca să cântărească intensitatea lui erotică. Nu îi trebuia foarte mult.

Promisiunile lui au fost deşarte, scrise într-o stare de inflamare. Dar nu există în toate scrisorile îndrăgostiţilor declaraţii aprige, de o convingere de neclintit, despre eternitatea iubirii lor?

Nu spune Ortega y Gasset că poeţii ne-au zăpăcit, că au înfrumuseţat şi rafinat iubirea folosind „instrumente cosmetice“ şi că elogiile aduse iubirii le cunoaştem încă dinainte de a ne îndrăgosti? Acest lucru, spun mulţi, face ca iubirea să fie ficţiune, căci noi iubim iubirea, iar persoana iubită nu este decât un pretext.

Adesea calităţile celui iubit nici nu există, ele sunt inventate de cel care se îndrăgosteşte. De aceea pasiunea moare, pentru că imaginea celui iubit sau a celei iubite este falsificată.

Dar, revenind la comparaţia cu Nabokov, Eleni nu a fost un „amănunt biografic“ pentru D. El şi-a văzut de viaţă, s-a căţărat în ierarhia profesională şi, după ce s-a despărţit de ea – a părăsit-o fără nicio explicaţie –, probabil că a avut mai multe aventuri, s-a cuplat mai serios cu o femeie cu vreo treisprezece ani mai tânără ca el, fără a se separa vreodată de soţia lui. La greci, mi s-a spus, aventurile seriale coexistă cu căsătoria, poate că există pasiuni scurte, dar rareori sau poate niciodată una singură. Nici vremurile nu par să mai fie potrivite pentru asemenea trăiri.

Fiecare şi-a văzut de drum, fiecare a avut alte legături amoroase. Pe ea nu am mai văzut-o niciodată atât de îndrăgostită cum fusese de D în acea vară. Ne miram şi eu, şi alte prietene apropiate de intensitatea trăirilor ei; toate vedeam că, deşi era mai în vârstă decât el, ea era cea care se potrivea afirmaţiei că tinerii se aprind uşor.

După aceea, a fost mulţi ani, până când a murit, cu acelaşi bărbat, cu totul opus lui D. Deloc intelectual, chiar incult, foarte pragmatic, confuz în decizii, dar lucid în dorinţe. Se ataşase de el din mai multe motive. Era bun la reparaţii domestice, era mereu disponibil şi se dovedea important când era vorba de acele treburi pe care o femeie nu prea le face sau nu poate să le facă, mergea cu el în fiecare săptămână la club, pentru că ea era mare amatoare de dans. Erau la fel de antrenaţi ca dansatorii care participă la concursuri.

El era foarte grec, un om simplu, care avusese un mare necaz în viaţă. Îi murise soţia de tânără, lăsându-l cu doi copii, ambii nereuşiţi. Băiatul lua droguri şi era într-un program de dezintoxicare, pe care nu-l prea respecta, fata era slabă de auz şi de minte şi vorbea cam greu.

Avea corpul bine legat, pentru că lucrase toată viaţa pe vapor, avea oase şi muşchi de călător şi-i plăcea la nebunie să danseze. Când dansa era năpădit de fericire, care i se reflecta pe toată faţa.

Casa lui era ca în Marile speranţe, neterminată şi lăsată în paragină. Totuşi, el continua să viseze că o va transforma într-un paradis, şi chiar ar fi putut, pentru că avea o curte mare, cotlonită, care dădea spre un mic râu, în plină Atena, şi câţiva smochini superbi, care făceau multe smochine mari, foarte gustoase. Vara se muta complet în curte, unde avea o terasă mare, un fel de bucătărie şi un ring de dans rotund, pietruit perfect.

Pentru el, femeia era ceva necesar în viaţa unui bărbat, şi considera că sexul e arma cu care un bărbat ţine o femeie lângă el. Spunea, râzând, cu o naturaleţe care te făcea să-l priveşti ca pe un animal fericit, că atunci când e trist se gândeşte la fundul lui Eleni, şi părea că gândul la fundul unei femei este un antidot sigur pentru tristeţea masculină. Când auzea că o femeie este nefericită, găsea imediat motivul: evident, sexul.

Şi ea, prietena mea, credea că pasiunea este importantă, dar ştia că mulţi oameni nu au trăit pasiunea. Nu visa la alte vieţi posibile, în care, cine ştie, ar fi putut să iubească pe altcineva cu mai multă pasiune. Lua viaţa aşa cum e. Relaţia ei cu acest bărbat simplu – poate ar trebui să amintesc că erau şi de aceeaşi vârstă – era ceea ce psihologii numesc „codependenţă“.

Vorbind odată cu ea despre pasiune, mi-a mărturisit că îi era teamă că fiica ei, care se căsătorise, nu trăieşte cu pasiune. Că nu cunoştea pasiunea în relaţia cu bărbatul cu care se măritase. Amintindu-i de iubirea ei cea veche, amândouă am ajuns la proverbul „tot răul spre bine“. Trebuia să treacă prin ea, cu răul ei cu tot, pentru ca apoi să revină la o altă Eleni. Totuşi, schimbarea ei, unii ar spune maturizarea ei, s-a produs prin greşeala făcută, adăuga ea, crezând cu tărie că şi greşelile au un rost. Ele te învaţă. Şi, ca o bună grecoaică, mai spunea că unde-i pathos nu-i raţiune, „nici cântar“.

Când am citit despre iubirea dintre Helene Deutsch – cunoscuta psihanalistă, care a fost şcolită de Freud şi a devenit apoi discipola lui – şi Lieberman şi despre căsătoria ei cu Felix Deutsch, m-am gândit la Eleni şi la spaima legată de căsătoria fiicei sale. De data asta, parcă gândea un pic altfel. Trecuseră deja ani buni de la acea iubire a ei.

Helene Deutsch l-a iubit pasional pe Lieberman timp de zece ani, el fiind însurat cu o altă femeie. L-a aşteptat, dar Lieberman nu se despărţea de soţia lui. Ca să se rupă de el, s-a căsătorit cu Felix Deutsch şi, fiind apropiată de Freud, cu care avusese şi relaţii sexuale, l-a întrebat pe acesta dacă va funcţiona căsătoria. Freud i-ar fi spus că trebuia s-o facă să funcţioneze, pentru că era bine pentru ea, pentru că îi oferea libertatea de a fi ea însăşi şi pentru că îşi va dezvolta vocaţia de psihanalistă. Ea i-a spus că-i lipseşte pasiunea, că relaţia ei este lipsită de pasiune. Se pare că Freud i-ar fi răspuns că „pasiunea nu-ţi plăteşte chiria“, iar Helene a încuviinţat, dar a adăugat că a descoperit şi cât de importantă este. Când este.

Îmi vine să cred că nu atât numărul iubirilor se schimbă, cât felurile de a iubi. Nu numai că orice persoană iubeşte cronologic şi la fiecare iubire este diferită – nici iubiţii nu sunt aceiaşi sau iubitele aceleaşi –, dar şi relaţiile între oameni s-au diversificat.

Oare ce ar fi zis Eleni dacă ar fi trăit când am găsit scrisoarea şi i-aş fi arătat-o?

Mă gândesc adesea la ea, la iubirea ei, la acea fericire temporară. Ca în versurile lui Minulescu:

Tu crezi c-a fost iubire-adevărată…

Eu cred c-a fost o scurtă nebunie…

Dar ce anume-a fost,

Ce-am vrut să fie

Noi nu vom şti-o poate niciodată…

Şi totuşi, sunt aproape sigură că nu a visat prea mult la alte vieţi posibile, în care, cine ştie, ar fi putut să iubească pe altcineva cu mai multă pasiune. Trăia, nu visa. Aşa cred.

Toată povestea de iubire a prietenei mele, călătoria lungă făcută împreună cu D, dar şi alte amintiri legate de istoria noastră mă fac să cred uneori că memoria este ca magazia unei case vechi, ca o debara în care lucrurile se aruncă de-a valma, talmeş-balmeş, dar în care nu poate fi ordine pentru că uneori scotocim în lucrurile aruncate. Totuşi, ştim că unele lucruri le putem găsi; la fel e şi cu amintirile. Trebuie să ne încredem în amintiri pentru că ele sunt ca pietrele pe care păşim ca să ne ferim de puhoiul din alte vremuri, de ce este mai vechi, pentru a nu ne scufunda în acel puhoi. Şi când scrii e ca atunci când te îmbraci. Cauţi în debara ce se potriveşte cu ce, deşi tentaţia de a te lăsa purtată de scotocitul aiurea în ape mânioase e mare.

Şi totuşi, din adâncurile istoriei noastre, din fundul de mare a tot ce eram noi, fiecare moment de linişte tandră între noi, fiecare gest, fiecare cadou, fiecare ieşire, vacanţele şi drumurile făcute, fuga de pe plajă în apa mării, mângâierea perfidă a pietrelor pe care călcam ca să ajungem în apă, totul s-a adunat ca o mare, din care un val se înalţă şi se sparge de ţărm, lăsând în urmă bucăţele de fericire, aşa cum a fost şi istoria îndrăgostirii lui Eleni.

Şi, mai mult decât atât, ţin să precizez că ceea ce am scris despre această iubire poate nu a fost aşa cum mi s-a părut. Mă întreb dacă memoria este adevărată şi sunt sigură că nu se poate şi că, până la urmă, noi trăim potrivit memoriei, nu potrivit adevărului.