Maxim Gorki, Mat

© 2018 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7446-6

ISBN PDF: 978-973-46-7447-3

ISBN print: 978-973-46-7413-8

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Maxim Gorki (1868-1936) s-a născut la Nijni Novgorod într-o familie săracă. Autodidact, îşi continuă formarea pentru cărţile de mai târziu, ucenicind prin diverse ateliere sau lucrând ca paznic de noapte. Devine jurnalist, iar în 1898 publică prima carte, Schiţe şi povestiri, volum care îl lansează ca scriitor social. Printre principalele lui scrieri se numără: Schiţe şi povestiri (1898), piesele de teatru Azilul de noapte (1902), Copiii soarelui (1905), Barbarii (1905) şi romanele Mama (1907) şi O spovedanie (1908). Mare parte din opera lui Maxim Gorki este alcătuită din povestiri autobiografice, note de jurnal, eseuri şi amintiri despre lumea politică şi artistică în care a trăit.

PARTEA ÎNTÂI

I

În fiecare zi, prin aerul unsuros şi plin de fum, deasupra cartierului muncitoresc tremura şi urla sirena fabricii şi, supunându-se chemării, din casele mici şi cenuşii ieşeau în fugă pe uliţă, ca nişte gândaci speriaţi, oameni posomorâţi, cărora somnul nu apucase să le împrospăteze forţele. În semiîntunericul rece, mergeau pe uliţa nepietruită spre celulele înalte, din piatră, ale fabricii; ea îi aştepta cu nepăsătoare siguranţă, luminând drumul murdar cu zeci de ochi pătraţi, îmbâcsiţi. Noroiul plescăia sub picioare. Răsunau exclamaţii răguşite de voci somnoroase, înjurătura grosolană spărgea aerul cu răutate, iar în întâmpinarea oamenilor pluteau alte zgomote – uruitul greu al maşinilor, bolboroseala aburului. Posace, severe, se zăreau coşurile negre, mari, înălţându-se deasupra cartierului ca nişte ciomege groase.

Seara, când apunea soarele şi în geamurile caselor luceau obosit razele lui roşii, fabrica arunca oamenii ca pe o zgură din măruntaiele ei de piatră, şi ei mergeau iarăşi pe uliţe, afumaţi, cu feţele negre, răspândind în aer un miros lipicios de ulei de maşină şi cu dinţii sclipindu-le flămânzi. Acum, în glasurile lor răsuna însufleţirea, şi chiar veselia – pe ziua de azi isprăviseră cu ocna muncii, acasă îi aşteptau cina şi odihna.

Ziua era înghiţită de fabrică, maşinile sugeau din muşchii oamenilor câtă vlagă le trebuia. Ziua se ştergea fără urmă din viaţă şi omul mai făcea un pas către mormântul său, dar în clipa aceea avea în faţă, aproape, desfătarea odihnei şi bucuriile cârciumii pline de fum – şi era mulţumit.

În zilele de sărbătoare dormeau până la zece; pe urmă, bărbaţii însuraţi şi aşezaţi la casele lor îşi puneau hainele cele bune şi se duceau să asculte liturghia, ocărându-i în drum pe tineri că nu le pasă de biserică. De la biserică se întorceau acasă, mâncau plăcinte şi se culcau iar – până seara.

Oboseala, adunată în ani, le tăia oamenilor pofta de mâncare şi, ca să mănânce, beau zdravăn, stârnindu-şi stomacul cu ţepii de foc ai vodcii. Pe seară se plimbau agale pe uliţe, şi cine avea galoşi şi-i punea chiar dacă era uscat, iar dacă avea umbrelă de ploaie o lua chiar dacă era soare.

Întâlnindu-se unul cu altul, vorbeau de fabrică, de maşini, îi înjurau pe maiştri – vorbeau şi se gândeau doar la ce era legat de muncă. Scăpărări singuratice de gând nevolnic, nepriceput, abia licăreau în monotonia plictisitoare a zilelor. Odată întorşi acasă, se luau la harţă cu nevestele şi le băteau des, fără să-şi cruţe pumnii. Tinerii şedeau prin cârciumi sau făceau câte o petrecere la unul şi la altul, cântau la armonică, cântau cântece deşucheate, dănţuiau, spuneau vorbe murdare şi beau. Sleiţi de muncă, oamenii se îmbătau repede, şi în toate piepturile se trezea o iritare bolnăvicioasă, de neînţeles, care avea nevoie să iasă. Şi, nelăsând să le scape nici un prilej de a da drumul acestei frământări, oamenii tăbărau unii pe alţii din te miri ce, cu o ferocitate de fiară. Se iscau bătăi sângeroase. Câteodată se sfârşeau cu vătămări grele, uneori cu omoruri.

În raporturile dintre oameni predomina sentimentul răutăţii bănuitoare, care era la fel de înrădăcinat ca şi oboseala de nelecuit a muşchilor. Oamenii se năşteau cu această boală a sufletului, moştenind-o de la părinţii lor, şi ea îi însoţea ca o umbră neagră până la mormânt, împingându-i de-a lungul vieţii la o seamă de fapte odioase prin cruzimea lor fără rost.

De sărbători, tinerii veneau acasă noaptea târziu, cu hainele sfâşiate, plini de praf şi murdari, cu feţele stâlcite, lăudându-se cu loviturile date tovarăşilor lor sau făcuţi de ruşine, cuprinşi de mânia ori lacrimile obidei, beţi, jalnici, nefericiţi şi respingători. Uneori erau aduşi acasă de părinţi. Îi găseau pe sub vreun gard de pe uliţă sau în cârciumi, beţi până nu mai ştiau de ei, îi înjurau urât, loveau cu pumnii în trupurile moleşite, îmbibate cu vodcă ale copiilor, pe urmă îi culcau cum se nimerea, pentru ca dis-de-dimineaţă, când urletul mânios al sirenei începea să se reverse prin aer ca un şuvoi întunecat, să-i trezească pentru muncă.

Îşi înjurau şi îşi băteau fiii din greu, iar faptul că tinerii se îmbătau şi se băteau li se părea bătrânilor ceva cât se poate de firesc – când taţii fuseseră tineri, se îmbătaseră şi se bătuseră şi ei, şi fuseseră şi ei bătuţi de taţi şi de mame. Aşa fusese viaţa dintotdeauna – curgea egal şi domol într-o direcţie, ca un şuvoi tulbure, ani şi ani, şi era întru totul legată de vechile şi puternicele deprinderi de a gândi şi de a face acelaşi şi acelaşi lucru zi de zi. Şi nimeni nu simţea dorinţa de a încerca să o schimbe.

Rareori veneau în cartier, de pe cine ştie unde, oameni străini. La început atrăgeau atenţia asupra lor prin simplul fapt că erau străini, apoi trezeau un uşor interes, superficial, cu povestiri despre locurile unde munciseră, pe urmă îşi pierdeau noutatea, oamenii se obişnuiau cu ei şi nu mai erau luaţi în seamă. Din cele ce povesteau reieşea clar: viaţa muncitorului e peste tot aceeaşi. Iar dacă e aşa – mai mult de-atât ce să mai spui?

Dar, uneori, unii dintre ei spuneau lucruri care nu se mai auziseră pe-acolo. Cu aceştia nu stăteau de vorbă, dar le ascultau spusele ciudate cu neîncredere. Cuvintele lor trezeau în unii o iritare oarbă, în alţii o nelinişte nelămurită, alţii se simţeau tulburaţi de o umbră slabă de speranţă pentru ceva nedesluşit şi, ca să alunge neliniştea sâcâitoare care nu le era de nici un folos, se puneau şi mai abitir pe băut.

Dacă observau la un străin ceva cu care nu erau obişnuiţi, oamenilor din cartier nu le ieşea multă vreme din minte acel lucru şi se purtau cu omul care nu era ca ei cu o teamă de care nu erau conştienţi. Parcă se temeau că el va stârni ceva care avea să strice cursul trist de drept al vieţii, greu dar liniştit. Oamenii se obişnuiseră ca viaţa să-i apese mereu cu aceeaşi putere şi, neaşteptând nici un fel de schimbări spre mai bine, socoteau că orice schimbare nu putea decât să sporească apăsarea.

De cei care spuneau ceva nou, oamenii din cartier se fereau tăcuţi. Atunci oamenii aceia dispăreau, plecând iar pe undeva, iar dacă rămâneau la fabrică şi nu ştiau să devină una cu masa omogenă a celor de-acolo, trăiau deoparte.

După ce ducea o astfel de viaţă vreo cincizeci de ani, omul murea.

II

Aşa trăia şi Mihail Vlasov, lăcătuş de profesie, un om ursuz, păros, cu nişte ochi mici care se uitau neîncrezători pe sub sprâncenele stufoase şi cu un zâmbet zeflemitor, rău. El, cel mai bun lăcătuş din fabrică şi omul cel mai voinic din cartier, era mitocan cu şefimea şi de-aceea câştiga puţin; nu era sărbătoare să nu snopească pe careva în bătaie şi oamenii nu-l iubeau, le era frică de el. Încercaseră şi ei să-l bată, dar fără succes. Când îi vedea venind spre el, Vlasov punea mâna pe o piatră, o scândură ori o rangă şi, cu picioarele larg răşchirate, îşi aştepta în tăcere duşmanii. Faţa lui acoperită de la ochi până la grumaz cu o barbă neagră şi braţele lui păroase băgau spaima în toţi. Se temeau mai ales de ochii lui: mici şi pătrunzători, sfredeleau oamenii ca nişte burghie de oţel, şi oricine îi întâlnea privirea simţea că are în faţa sa o forţă sălbatică, care nu ştie de frică, gata să bată fără milă.

— Hai, valea, lepădăturilor! spunea el cu o voce surdă, şi prin părul des îi fulgerau pe faţă dinţii mari, galbeni.

Oamenii o luau la picior, înjurându-l laş cu o înjurătură spurcată.

— Lepădături! zicea scurt în urma lor, şi în ochi îi strălucea un zâmbet ironic, înţepător. Pe urmă, ţinându-şi capul sfidător de drept, se ducea după ei şi-i aţâţa:

— Ei, care vrea să moară?

Nimeni nu voia.

Vorbea puţin, şi „lepădătură“ era cuvântul lui preferat. Aşa numea el conducerea fabricii şi poliţia, aşa i se adresa nevesti-sii:

— Lepădătură, nu vezi că mi s-au rupt nădragii?

Pavel, fiul lui, avea paisprezece ani când Vlasov a vrut să-l înhaţe de păr. Dar Pavel a pus mâna pe un baros şi i-a spus:

— Acolo să stai, să nu mişti…

— Ce? a întrebat tatăl apropiindu-se cu încetineală de făptura înaltă şi subţire, ca o umbră de mesteacăn, a fiului.

— Ai să vezi! a spus Pavel. Nu-ţi mai dau voie…

Şi a ridicat barosul.

Tatăl s-a uitat la el, şi-a ascuns la spate mâinile păroase şi, cu un zâmbet zeflemitor, a spus:

— Bine.

Pe urmă, oftând din greu, a adăugat:

— Eh, lepădătură ce eşti…

La scurt timp după aceea i-a spus nevesti-sii:

— Bani de la mine să nu mai ceri, o să-ţi dea de mâncare Paşka…

— Şi-o să bei tot? a îndrăznit ea să întrebe.

— Nu-i treaba ta, lepădătură! O să-mi iau o ibovnică…

Ibovnică nu şi-a luat, dar de-atunci, aproape doi ani, până a murit, nu şi-a mai băgat în seamă fiul şi nu a mai vorbit cu el.

Avea un câine, la fel de mare şi de lăţos ca el. Îl însoţea în fiecare zi la fabrică şi îl aştepta în fiecare seară la poartă. Când era sărbătoare, Vlasov cutreiera cârciumile. Umbla tăcut şi, vrând parcă să găsească pe cineva, zgâria cu ochii feţele oamenilor. Şi câinele se ţinea toată ziua după el, cu coada lui mare şi stufoasă în jos.

Întorcându-se acasă beat, se aşeza să cineze şi îi dădea câinelui să mănânce din strachina lui. Nu îl bătea şi nu îl înjura, dar nici nu-l mângâia vreodată. După ce mânca, dacă nevasta nu apuca să strângă masa la timp, zvârlea jos tot ce era pe masă, îşi punea în faţă sticla cu vodcă şi, cu spinarea rezemată de perete, cu o voce surdă, care făcea să te apuce jalea, urla un cântec cu gura larg deschisă şi cu ochii închişi. Sunetele de jale, urâte, i se încurcau prin mustăţi şi aruncau din ele firimituri de pâine; lăcătuşul îşi netezea părul din barbă şi din mustăţi cu degetele lui groase şi… cânta. Cuvintele cântecului nu se înţelegeau, erau tărăgănate, melodia aducea cu urletul lupilor iarna. Cânta cât era vodcă în sticlă, iar pe urmă se prăvălea într-o rână pe laviţă ori îşi lăsa capul pe masă şi dormea aşa până suna sirena. Câinele stătea culcat alături.

A murit de la o hernie. Vreo cinci zile, negru tot, s-a zvârcolit în pat ţinând ochii închişi strâns şi a scrâşnit din dinţi. Din când în când îi spunea nevesti-sii:

— Dă-mi nişte şoricioaică, otrăveşte-mă…

Doctorul a poruncit să i se pună cataplasme, dar a spus că trebuie operat şi că trebuie dus chiar în ziua aceea la spital.

— Du-te dracului – mor şi singur!… Lepădătură! a hârâit Mihail.

Iar când doctorul a plecat şi nevasta a căutat să-l convingă cu lacrimi în ochi să meargă să se opereze, el a strâns pumnul şi, ameninţând-o cu el, i-a dat de ştire:

— Dacă mă înzdrăvenesc o să-ţi fie şi mai rău!

A murit într-o dimineaţă, în clipele când sirena chema la muncă. În sicriu a stat cu gura deschisă, dar sprâncenele îi erau încruntate a necaz. L-au dus la groapă nevasta, fiul, câinele, un beţiv bătrân, hoţul de Danila Vesovşcikov, gonit din fabrică, şi câţiva calici de prin cartier. Nevasta a plâns încet şi puţin; Pavel nu a plâns. Cei cărora le ieşea în cale sicriul, se opreau şi, închinându-se, îşi spuneau unul altuia:

— Pelagheia nu poate decât să se bucure c-a murit…

Unii corectau:

— N-a murit, a crăpat…

După ce sicriul a fost îngropat, oamenii au plecat, dar câinele a rămas şi, aşezat pe pământul proaspăt, a adulmecat multă vreme tăcut mormântul. După câteva zile l-a omorât cineva…

III

La vreo două săptămâni după ce i-a murit tatăl, într-o duminică, Pavel Vlasov a venit acasă beat criţă. Clătinându-se pe picioare, s-a fofilat în odaia din faţă, a bătut cu pumnul în masă cum făcea taică-său şi i-a strigat mamei:

— Dă-mi să mănânc!

Mama s-a apropiat de fiu, s-a aşezat lângă el şi l-a îmbrăţişat vrând să-i pună capul pe pieptul ei. El nu s-a lăsat, şi-a proptit o mână în umărul ei şi a răcnit:

— Hai, maică, nu sta!…

— Prostuţule! a spus trist şi duios mama, biruindu-i împotrivirea.

— Şi de fumat mă apuc! Adă luleaua tatii…, a bolmojit, mişcându-şi limba care nu-l asculta, Pavel.

Se îmbătase pentru prima oară. Vodca îi vlăguise trupul, dar nu-i amorţise conştiinţa, şi în cap îi suna întrebarea: „Sunt beat? Beat?“.

Mângâierile mamei îl tulburau şi tristeţea din ochii ei îl înduioşa. Îi venea să plângă şi, ca să nu-l podidească lacrimile, căuta să se prefacă mai beat decât era.

Iar mama îi mângâia părul, transpirat şi încâlcit, şi spunea:

— Tu n-ar trebui…

I-a venit să verse. După ce a vomat până n-a mai putut, mama l-a culcat în pat şi i-a pus pe fruntea palidă un ştergar ud. El s-a mai trezit puţin din beţie, dar totul se vălurea sub el şi în jurul lui, pleoapele îi erau grele şi, simţind un gust amar şi scârbos în gură, s-a uitat printre gene la faţa mare a mamei şi s-a gândit fără şir: „Se vede că e prea devreme pentru mine. Alţii beau şi – nimic, iar mie-mi vine să vărs…“.

De undeva de departe a răzbătut vocea blândă a mamei:

— Cum să mă ţii tu, dacă te-apuci de băut…

Închizând ochii strâns, fiul a spus:

— Toţi beau…

Mama a oftat din greu. El avea dreptate. Ştia şi ea că, în afară de cârciumă, oamenii n-aveau unde să găsească bucurie. Cu toate astea, spuse:

— Dar tu să nu bei! Pentru tine a băut cu vârf şi-ndesat taică-tău. Şi m-a chinuit destul… Măcar tu cruţ-o pe maică-ta, ce zici?

Ascultându-i cuvintele triste, blânde, Pavel şi-a amintit că, atâta timp cât trăise taică-său, mama nici nu se simţise în casă, era tăcută şi trăia tot timpul speriată, aşteptându-se să fie bătută. Ca să nu dea ochi cu taică-său, Pavel nu prea stătuse pe-acasă în timpul din urmă, nu mai era obişnuit cu maică-sa, şi acum, trezindu-se încet-încet, se uită cu luare aminte la ea.

Era înaltă, puţin adusă de spate, iar trupul, frânt de truda îndelungată şi de bătăile încasate, şi-l mişca neauzit şi cumva într-o parte, parcă temându-se tot timpul să nu dea peste ceva. Faţa lată, ovală, brăzdată de riduri şi umflată îi era luminată de ochii închişi la culoare, trişti şi neliniştiţi, ca ai celor mai multe femei din cartier. Deasupra sprâncenei drepte avea o cicatrice adâncă, care îi ridica puţin sprânceana, iar urechea dreaptă părea şi ea mai sus decât cea stângă; din pricina asta, chipul ei avea o expresie de parcă ar fi tras tot timpul speriată cu urechea. În părul des, întunecat, luceau şuviţe cărunte. Era toată blândă, tristă, supusă…

Şi pe obraji îi curgeau încet lacrimile.

— Nu mai plânge! o rugă încet fiul. Dă-mi să beau.

— Îţi aduc nişte apă cu gheaţă…

Dar când se întoarse, el adormise deja. Ea a rămas o clipă aplecată deasupra lui; cana îi tremura în mână şi gheaţa se lovea încet de tinichea. După ce puse cana pe masă, se lăsă tăcută în genunchi în faţa icoanelor. În geamurile ferestrelor bătea vacarmul vieţii de beţie. În bezna şi umezeala serii de toamnă scheuna o armonică, cineva cânta cât îl ţinea gura, cineva înjura cu vorbe deşucheate, se auzeau, îngrijorate, vocile scoase din fire şi obosite ale femeilor…

Viaţa în căsuţa Vlasovilor curgea mai tihnit şi mai liniştit decât înainte, şi cumva altfel decât în tot cartierul. Casa lor se afla la marginea cartierului, lângă povârnişul mic, dar abrupt dinspre mlaştină. O treime din casă o ocupau bucătăria şi, separată de ea printr-o despărţitură subţire, o odăiţă în care dormea mama. Celelalte două treimi erau o odaie pătrată cu două ferestre; într-un colţ al ei era patul lui Pavel, în partea din faţă – masa şi două laviţe. Câteva scaune, o comodă pentru rufărie, pe ea o oglindă mică, un cufăr cu haine, un ceas pe perete şi două icoane într-un colţ – asta era tot.

Pavel făcuse tot ce trebuie să facă un flăcău: îşi cumpărase o armonică, o cămaşă cu piepţii scrobiţi, o cravată ţipătoare, galoşi şi baston şi devenise la fel ca toţi tinerii de vârsta lui. Se ducea la petreceri, învăţase să danseze cadril şi polcă, de sărbători se întorcea acasă băut şi avea întotdeauna de pătimit de la vodcă. În dimineaţa care urma îl durea capul, îl chinuiau arsurile la stomac, avea faţa palidă şi plictisită.

Odată, mama l-a întrebat:

— Ei, te-ai distrat aseară?

El a răspuns arţăgos şi ursuz:

— Am murit de plictiseală! Mai bine m-apuc de pescuit. Ori îmi cumpăr o puşcă.

Muncea cu râvnă, nu chiulea şi nu era sancţionat, era taciturn, şi ochii lui mari şi albaştri ca ai mamei aveau o privire nemulţumită. Nu şi-a cumpărat puşcă şi nu s-a apucat de pescuit, dar, în chip vădit, a început să se abată de la calea bătută de ceilalţi: se ducea mai rar la petreceri şi, cu toate că în zilele de sărbătoare pleca undeva, se întorcea treaz. Mama, care nu-şi pierdea fiul din ochi, a văzut că faţa lui smeadă se ascute, că ochii privesc tot mai serios şi că buzele i s-au strâns ciudat de sever. Părea că îl supăra ceva în tăcere sau că era supt de o boală. Înainte veneau pe la el camarazi, acum, nemaigăsindu-l acasă, încetaseră să mai vină. Mama era mulţumită să vadă că fiul ei începea să nu mai fie ca tinerii de la fabrică, dar când a băgat de seamă că, închis în el şi încăpăţânat, iese din şuvoiul întunecat al vieţii, în sufletul ei s-a trezit un simţământ tulbure de teamă.

— Nu cumva eşti bolnav, Pavluşa? îl întreba ea câteodată.

— Nu, sunt sănătos! răspundea el.

— Eşti tare slab! spunea mama oftând.

El a început să vină cu cărţi şi se străduia să le citească fără să fie văzut, iar după ce le citea le ascundea pe undeva. Uneori îşi copia din ele ceva pe câte o hârtioară şi o ascundea şi pe ea…

Vorbeau puţin şi nu prea se vedeau. Dimineaţa el bea în tăcere un ceai şi pleca la lucru, la amiază venea să mănânce, la masă schimbau câteva cuvinte fără importanţă şi el dispărea din nou până seara. Iar seara se spăla bine, mânca şi pe urmă îşi citea până târziu cărţile. În zilele de sărbătoare pleca de dimineaţă şi se întorcea seara târziu. Ea ştia că se duce în oraş şi că acolo merge la teatru, dar de acolo nu venea nimeni la el. I se părea că, pe măsură ce trecea timpul, el vorbea tot mai puţin şi, în acelaşi timp, observa că el folosea uneori nişte cuvinte noi, pe care ea nu le înţelegea, iar expresiile grosolane şi tăioase cu care era obişnuită dispăreau din felul lui de a vorbi. În purtarea băiatului au apărut multe lucruri mărunte care i-au atras atenţia: lăsase scliviseala la o parte, începuse să aibă mai multă grijă de curăţenia corpului şi a hainelor, era mai liber în mişcări, mai vioi, şi faptul că devenise mai firesc şi mai blând trezise în ea o atenţie în care era îngrijorare. Şi în atitudinea lui faţă de ea era ceva nou: câteodată mătura odaia, în zilele de sărbătoare îşi făcea singur patul şi, în general, se străduia să-i uşureze munca. Nimeni din cartier nu făcea asta.

Odată a adus şi a atârnat pe perete un tablou – trei bărbaţi care păşeau uşor, vioi şi discutând.

— E Hristos care după ce a înviat se duce la Emaus! i-a explicat Pavel.

Mamei i-a plăcut tabloul, dar s-a gândit: „Pe Hristos îl cinsteşti, dar la biserică nu te duci…“.

Se adunau tot mai multe cărţi pe policioara frumos lucrată pe care i-o făcuse un camarad tâmplar. Odaia căpătase un aspect plăcut.

El i se adresa cu „dumneata“ şi „măicuţă“, iar uneori, pe neaşteptate, îi spunea cu blândeţe:

— Mamă, să nu te îngrijorezi, o să mă întorc târziu …

Ea se bucura, simţea în cuvintele lui ceva serios şi puternic.

Dar neliniştea ei creştea. Şi pentru că nu putea să şi-o lămurească, deşi trecuse ceva timp, îi înţepa tot mai des inima presimţirea a ceva neobişnuit. Începuse să o încerce uneori o nemulţumire faţă de fiul ei, se gândea: „Toţi sunt cum sunt toţi oamenii, doar el e ca un călugăr. E tare aspru. Nu se potriveşte cu anii lui…“.

Uneori se întreba în gând: „Şi-o fi găsit vreo fată?“.

Dar ca să mergi cu fetele e nevoie de bani, iar Pavel nu-şi oprea mai nimic din salariu, i-l dădea ei.

Trecură astfel săptămâni, luni şi, fără să ştie când, se duseră doi ani de viaţă ciudată, tăcută, plină de gânduri şi de temeri tulburi, tot mai mari.

IV

Odată, după cină, Pavel a tras perdeaua la fereastră, s-a aşezat într-un colţ şi, după ce şi-a atârnat pe perete deasupra capului lampa de tablă, s-a apucat de citit. Mama a strâns masa şi, când a ieşit din bucătărie, s-a apropiat cu grijă de el. El a ridicat capul şi s-a uitat întrebător la ea.

— Nimic, Paşa, doar aşa! se grăbi ea să spună şi, mişcând descumpănită din sprâncene, ieşi.

Dar după ce stătu o clipă nemişcată, îngândurată şi îngrijorată în mijlocul bucătăriei, se spălă îndelung pe mâini şi veni iar în odaie.

— Vreau să te-ntreb, spuse ea încetişor, ce tot citeşti tu?

El închise cartea.

— Şezi, măicuţă…

Mama se lăsă greoi lângă el şi îndreptându-şi spatele, îşi încordă auzul aşteptând ceva important.

Fără să se uite la ea, încet şi, nu se ştie de ce, foarte aspru, Pavel începu:

— Citesc cărţi interzise. Sunt interzise pentru că spun adevărul despre viaţa noastră, de muncă… Se tipăresc pe ascuns, în secret şi, dacă o să fie găsite la mine, o să mă bage la închisoare – la închisoare pentru că vreau să ştiu adevărul. Ai înţeles?

Mamei i se îngreună brusc suflarea. Cu ochii larg deschişi, se uita la fiul ei şi i se părea străin. Avea alt glas – mai grav, mai plin şi mai răsunător. Îşi ciupea cu degetele mustaţa subţire ca un puf şi se uita ciudat, pe sub sprâncene, undeva într-un colţ. I se făcu frică pentru fiul ei şi simţi că îi e milă de el.

— De ce faci asta, Paşa? întrebă ea.

El înălţă capul, se uită la ea şi răspunse încet, liniştit:

— Vreau să ştiu adevărul.

Glasul îi suna liniştit, dar hotărât, ochii îi străluceau îndărătnic. Ea înţelese cu inima că fiul ei îşi legase soarta pentru totdeauna de ceva secret şi înfricoşător. I se păruse întotdeauna că ce e dat e dat, se deprinsese să se supună fără să se gândească, şi acum doar lăcrima, negăsind în inima ei, strânsă de durere, ce să spună.

— Nu plânge! spuse Pavel duios şi încet, iar ei i se păru că-şi lua rămas bun. Gândeşte-te, ce viaţă ducem noi? Tu ai patruzeci de ani – dar oare ai trăit? Tata te-a bătut – şi eu înţeleg acum că-şi descărca amarul pe tine, amarul vieţii lui; îl apăsa, iar el nu pricepea – de unde i se trage? A muncit treizeci de ani, când a început el să muncească, fabrica încăpea în două clădiri, şi-acum sunt şapte!

Ea asculta cu teamă şi cu nesaţ. În ochii lui ardea o lumină frumoasă; cu pieptul sprijinit pe masă, se apropie de faţa ei udă de lacrimi şi îi vorbi, ţinu prima lui cuvântare despre adevăr aşa cum îl înţelegea el. Cu toată forţa tinereţii, cu o înflăcărare de elev mândru de cunoştinţele sale în care crede cu sfinţenie, vorbi despre ceea ce lui îi era limpede, vorbi nu atât pentru mama lui, cât pentru a se încerca. Din când în când se oprea negăsindu-şi cuvintele, şi-atunci vedea înaintea lui o faţă îndurerată pe care luceau stins nişte ochi buni, înceţoşaţi de lacrimi. Priveau cu teamă, nedumeriţi. I se făcu milă de ea şi se apucă din nou să vorbească, însă nu despre ea, ci despre viaţa ei.

— Ce bucurii ai cunoscut tu? întrebă el. Poţi să pomeneşti ceva de bine din viaţa ta?

Ea asculta şi dădea trist din cap, simţind ceva nou, necunoscut ei, şi trist şi îmbucurător, care îi alina cu blândeţe inima îndurerată. Astfel de cuvinte despre ea, despre viaţa ei auzea pentru prima dată, şi ele treziră în ea gânduri nelămurite, adormite demult, stârniră încet simţămintele stinse ale unei nedesluşite nemulţumiri de viaţă – gânduri şi simţăminte din tinereţea îndepărtată. Vorbise despre viaţă cu prietenele, vorbise de multe ori, despre de toate, dar şi ea şi ele doar se plângeau, niciuna nu putea să spună de ce e viaţa aşa de grea şi de trudnică. Şi uite, acum îl avea în faţă pe fiul ei, şi cele ce îi spuneau ochii, chipul şi cuvintele lui – totul îi mergea la inimă, umplând-o de un simţământ de mândrie pentru el, pentru fiul ei care înţelesese bine viaţa mamei lui şi vorbea cu milă despre suferinţele ei.

Mamelor nu le e dat să se bucure de milă.

Ea ştia asta. Tot ce spunea fiul ei despre viaţa femeii era adevărul amar pe care îl ştia, şi sufletul îi fremăta de simţăminte a căror duioşie, nouă pentru ea, îi aducea tot mai multă căldură în piept.

— Ce vrei să faci? îl întrerupse ea.

— Să învăţ, iar pe urmă să-i învăţ pe alţii. Noi, muncitorii, avem nevoie să învăţăm. Trebuie să aflăm, trebuie să înţelegem de ce e viaţa aşa de grea pentru noi.

Ea s-a bucurat văzând că ochii lui albaştri, întotdeauna serioşi şi severi, aveau acum o lumină atât de blândă şi de duioasă. Pe buzele ei se ivi un surâs mulţumit, liniştit, deşi printre cutele obrajilor ei tremurau încă lacrimi. Era de două ori mândră pentru fiul ei care vedea atât de limpede amarul vieţii, dar nu putea să uite cât era de tânăr şi că nu vorbea ca toţi, că se hotărâse de unul singur să se pună cu viaţa asta care era pentru toată lumea cum era pentru ea, ceva obişnuit. Ar fi vrut să-i spună: „Dragul mamii, ce poţi tu să faci?“.

Dar îi era teamă, voia să-şi admire fără nici o stavilă fiul pe care îl văzuse deodată atât de deştept… chiar dacă puţin străin ei.

Pavel văzu surâsul de pe buzele mamei, atenţia de pe chipul ei, dragostea din ochii ei; i se păru că o făcuse să înţeleagă adevărul lui, şi o mândrie tinerească pentru puterea cuvântului îi spori încrederea în sine. Cuprins de entuziasm vorbea, ba zâmbind ironic, ba încruntând sprâncenele, şi uneori în cuvintele lui răsuna ura, iar mama, când îi auzea vorbele aspre, rostite cu voce ridicată, clătina din cap speriată şi întreba încet:

— Chiar aşa, Paşa?

— Aşa! răspundea el sus şi tare.

Şi îi povestea despre oameni care, dorind binele poporului, semănau în el adevărul şi, de-asta, duşmanii vieţii îi prindeau ca pe nişte fiare sălbatice, îi băgau în închisori, îi trimiteau la ocnă…

— Eu am văzut astfel de oameni! exclamă el înflăcărat. Sunt cei mai buni oameni de pe pământ!

Mamei, oamenii aceia îi inspirau frică, ar fi vrut să-şi întrebe iarăşi fiul: „Chiar aşa?“.

Dar nu se hotăra şi, amuţind, asculta istorii despre oameni de neînţeles pentru ea, care îi învăţaseră fiul să vorbească şi să gândească într-un fel atât de periculos pentru el. În cele din urmă îi spuse:

— Curând se luminează, culcă-te, să apuci şi tu să dormi!

— Da, mă culc acum! i-a dat el ascultare. Şi, aplecându-se spre ea, o întrebă: M-ai înţeles?

— Am înţeles! răspunse ea oftând.

O podidiră din nou lacrimile şi, suspinând, adăugă:

— O să te nenoroceşti!

El se ridică, făcu câţiva paşi prin odaie, apoi spuse:

— Ei, uite, acum ştii ce fac, unde mă duc, ţi-am spus tot! Te rog, mamă, dacă ţii la mine, nu-mi sta în cale!…

— Puiul meu! exclamă ea. Poate era mai bine pentru mine să nu ştiu nimic!

El îi luă mâna şi i-o strânse tare în ale lui.

Pe ea o zguduiră cuvântul „mamă“, rostit de el apăsat şi cu înflăcărare, şi strângerea asta a mâinii, nouă şi ciudată.

— Nimic n-o să fac! zise ea cu voce întretăiată. Numai, păzeşte-te, păzeşte-te!

Neştiind de ce anume să se păzească, adăugă cu tristeţe:

— Slăbeşti întruna…

Şi, îmbrăţişându-i trupul zvelt şi puternic cu o privire caldă, mângâietoare, prinse să vorbească iute şi cu voce înceată:

— Dumnezeu fie cu tine! Trăieşte cum vrei, n-o să-ţi fiu piedică. Doar un lucru te rog, nu vorbi cu oamenii fără să ai grijă! Trebuie să ai teamă, oamenii se urăsc toţi unul pe altul! Trăiesc în lăcomie, sunt pizmaşi. Toţi se bucură să facă rău. Îndată ce o să-ncepi să-i dai pe faţă şi să-i judeci, o să prindă ură pe tine, o să te distrugă!

Fiul stătea în uşă ascultându-i spusele amare, iar când mama sfârşi, spuse zâmbind:

— Oamenii sunt răi, aşa e. Dar când am aflat că există pe lume adevăr, oamenii au devenit pentru mine mai buni!…

Zâmbi iar şi urmă:

— Nu-nţeleg nici eu cum s-a petrecut asta! Când eram copil, mă temeam de toţi, când am mai crescut, am început să urăsc, pe unii că erau ticăloşi, pe alţii nu ştiu nici eu pentru ce, aşa, pur şi simplu! Dar acum sunt cu toţii altfel pentru mine – mi-o fi milă de toţi sau ce-o fi? Nu pot să pricep, dar inima mi s-a înmuiat când am aflat că nu-s toţi vinovaţi în mocirla lor…

Tăcu, atent la ceva dinlăuntrul lui, pe urmă spuse încet, dus pe gânduri:

— Uite, adevărul respiră!

Ea se uită la el şi zise încet:

— E periculoasă schimbarea asta a ta, o, Doamne!

După ce Pavel se culcă şi adormi, ea se dădu cu grijă jos din pat şi se apropie încet de el. Pavel era culcat pe spate, şi pe pernă i se desena limpede chipul smead, încăpăţânat şi sever. Apăsându-şi mâinile pe piept, desculţă şi doar în cămaşă, stătea lângă patul lui; buzele i se mişcau în tăcere, iar din ochi îi curgeau, încet şi egal, una după alta, lacrimi mari, tulburi.

V

Şi iar au început să trăiască în tăcere, departe şi aproape unul de altul. Odată, în mijlocul săptămânii, era sărbătoare, şi Pavel îi spuse mamei când plecă de-acasă:

— Sâmbătă vin la mine nişte musafiri din oraş.

— Din oraş? repetă mama şi, pe neaşteptate, suspină şi ochii i se umplură de lacrimi.

— Da’ ce-i, mamă? întrebă Pavel nemulţumit.

Ea, ştergându-şi faţa cu şorţul, răspunse oftând:

— Nu ştiu, doar că…

— Ţi-e frică?

— Mi-e frică! recunoscu ea.

Aplecându-se, el îşi apropie faţa de a ei şi, mânios, ca taică-său, zise:

— Frica o să ne ducă pe toţi la pieire! Şi cine ne comandă se foloseşte de frica noastră ca să bage şi mai tare frica-n noi.

Mama izbucni cu amărăciune:

— Nu te supăra! Cum să nu-mi fie frică! Toată viaţa am trăit în frică, am frica-n suflet!

Încet şi blând, el spuse:

— Iartă-mă, dar altfel nu se poate!

Şi plecă.

Trei zile i-a tremurat inima, încremenind de câte ori îşi amintea că au să vină în casă nişte oameni străini, care o înspăimântau. Ei îi arătaseră fiului ei drumul pe care mergea…

Sâmbătă, Pavel veni de la fabrică seara, se spălă, îşi schimbă hainele şi, plecând iar undeva, zise fără să-şi privească mama:

— O să vină, spune-le că mă întorc repede. Şi te rog eu, nu te teme…

Ea se lăsă neputincioasă pe laviţă. Fiul se uită încruntat la ea şi îi sugeră:

— Poate… te duci şi tu undeva?

Asta o jigni. Dând din cap că nu, răspunse:

— Nu. Păi de ce?

Era sfârşit de noiembrie. Ziua, pe pământul îngheţat căzuse o măzăriche uscată, care acum se auzea scârţâind sub picioarele fiului care pleca. În geamurile ferestrelor se proptea o beznă deasă, străjuind duşmănos ceva. Mama şedea sprijinindu-se în mâini pe laviţă şi, cu privirea la uşă, aştepta…

I se părea că prin întuneric se furişau din toate părţile spre casa lor oameni răi, îmbrăcaţi ciudat. Uite, cineva dădea deja ocol casei, orbecăia cu mâna pe zid.

Se auzi un fluierat. Şerpui prin linişte ca un fuior subţire, trist şi melodios, rătăci gânditor prin pustiul întunericului căutând ceva, se apropie. Şi brusc pieri sub fereastră, înfigându-se parcă în lemnul peretelui.

În tindă se auzi târşâit de picioare; mama tresări şi, ridicând încordată sprâncenele, se ridică.

Uşa se deschise. Mai întâi se vârî în odaie un cap cu o căciulă mare şi miţoasă, pe urmă, aplecat, pătrunse încet un trup lung, se îndreptă, ridică fără grabă braţul drept şi, oftând cu zgomot, zise cu o voce plină, din piept:

— Bună seara!

Mama se înclină în tăcere.

— Dar Pavel nu e acasă?

Omul îşi scoase încet scurta îmblănită, ridică un picior, scutură zăpada de pe cizmă cu căciula, pe urmă făcu la fel cu celălalt picior, aruncă într-un colţ căciula şi, legănându-se pe picioarele lui lungi, păşi în odaie. Se apropie de un scaun, îl cercetă vrând parcă să se convingă că rezistă, în sfârşit, se aşeză şi, cu palma la gură, căscă. Avea capul rotund ca o bilă şi tuns perie, obrajii raşi şi mustăţi lungi, pleoştite. După ce cercetă atent odaia cu nişte ochi mari şi bulbucaţi, cenuşii, puse picior peste picior şi, legănându-se pe scaun, întrebă:

— Hata¹ asta-i a voastră ori staţi cu chirie?

Mama, şezând în faţa lui, răspunse:

— Stăm cu chirie.

— Nu-i cine ştie ce! remarcă el.

— Paşa trebuie să vină, aşteptaţi-l! îl rugă încet mama.

— Păi deja l-aştept! zise liniştit lunganul.

Calmul, vocea moale şi simplitatea care i se citea pe chip îi mai dădură curaj. Omul se uita la ea deschis, cu bunăvoinţă, în adâncul ochilor transparenţi îi juca o scânteie veselă şi în toată făptura lui, colţuroasă, adusă de spate, cu picioarele acelea lungi, era ceva care te binedispunea şi te câştiga. Avea pe el o rubaşcă albastră şi nişte şalvari negri, băgaţi în cizme. Tocmai voia să-l întrebe cine e, de unde şi dacă îl cunoştea de mult timp pe fiul ei, când el, aplecându-se deodată spre ea, o întrebă:

— Dar cine-ţi găuri fruntea, nană?

A întrebat-o blând, cu un surâs luminos în privire, dar femeia se simţi jignită de întrebare. Îşi strânse buzele şi, după o clipă de tăcere, întrebă cu o politeţe rece:

— Dar ce te priveşte pe dumneata, neică?

El se aplecă de tot spre ea:

— Apăi, nu te supăra! Am întrebat fiindcă şi mama mea de suflet tot aşa avea capul găurit, uite-aşa, ca al matale. Pe ea, ca să vezi, o lovise ăl cu care stătea, cizmar era, cu calapodul. Ea era spălătoreasă şi el cizmar. Îl găsise cine ştie pe unde, asta a fost după ce mă luase pe mine, şi şi-a găsit beleaua, că era un beţiv. O bătea de vai de capul ei! Muream de frică…

Sinceritatea lui o dezarmă şi se gândi că, poate, Pavel o să se supere pe ea pentru răspunsul aspru pe care i-l dăduse omului ăstuia ciudat. Cu un zâmbet vinovat, zise:

— Nu m-am supărat, doar că, aşa, deodată… m-ai întrebat. Bărbăţelul meu, odihnească-se-n pace, m-a procopsit cu asta! Nu cumva eşti tătar?

Omul dădu o dată din picioare şi zâmbi aşa de larg, că i-o luară şi urechile spre ceafă. Apoi spuse serios:

— Încă nu.

— După vorbă parcă n-ai fi rus! se explică mama zâmbind, înţelegându-i gluma.

— Îi mai bună vorba asta ca a rusească! zise oaspetele dând vesel din cap. Îs hohol², din oraşul Kanevo.

— Şi eşti de mult aici?

— În oraş am stat cam un an, iar acum m-am mutat la voi la fabrică, acum o lună. Am găsit oameni mai buni aici – fiul dumitale şi alţii. O să stau aici! zise el trăgându-se de mustăţi.

Îi plăcu de el şi, vrând să îl răsplătească cumva pentru cuvintele spuse despre fiul ei, îl pofti:

— N-ai vrea un ceai?

— Păi, să mă tratez doar eu? răspunse el ridicând din umeri. Uite, când s-or strânge toţi, fă-ne cinstea….

Asta îi aminti de frica ei.

„Barem de-ar fi toţi aşa!“, îşi dori ea din tot sufletul.

Din nou se auziră paşi în tindă şi, într-o clipă, se şi deschise uşa; mama se ridică iar. Dar, spre mirarea ei, în odaie intră o fată mică de statură, cu o faţă simplă de ţărăncuţă şi cu părul bălai împletit într-o coadă groasă. Întrebă încet:

— N-am întârziat?

— Nicidecum! răspunse hoholul uitându-se de unde stătea. Pe jos?

— Păi cum! Dumneavoastră sunteţi mama lui Pavel Mihailovici? Bună seara! Pe mine mă cheamă Nataşa…

— Şi după tată? întrebă mama.

— Vasilievna. Şi pe dumneavoastră?

— Pelagheia Nilovna.

— Ei, acuma ne cunoaştem…

— Da! zise mama cu un oftat uşor şi se uită la fată zâmbind.

Hoholul o ajută să se dezbrace şi o întrebă:

— E frig?

— Pe câmp e frig rău! Un vânt…

Avea vocea plină, clară, gura mică şi cărnoasă, şi era toată rotunjoară, proaspătă. După ce se dezbrăcă, îşi frecă bine obrajii rumeni cu mâinile mici, înroşite de frig şi trecu repede în odaie, bocănind pe podea cu tocurile ghetelor.

„Umblă fără galoşi!“, îi trecu prin minte mamei.

— Da-a, zise tărăgănat fata dârdâind. Am îngheţat… văleu!

— Uite, pun îndată samovarul! zise mama grăbindu-se să se ducă în bucătărie. Acuma…

I se părea că o ştie demult pe fata asta şi că o iubeşte cu o dragoste de mamă, bună, plină de milă. Zâmbind, trăgea cu urechea la discuţia din odaie.

— Da’ ce eşti aşa posomorât, Nahodka? întrebă fata.

— Păi, aşa, răspunse încet hoholul. Are ochi frumoşi văduva asta, chiar mă gândeam, aşa i-o avea şi mama? Ştii, mă gândesc des la mama, şi tot mi se pare că trăieşte.

— Nu spuneai c-a murit?

— Cealaltă a murit, care m-a înfiat. Dar eu spun de mama mea bună. Mi se pare că e pe undeva pe la Kiev şi cerşeşte. Şi bea vodcă. Şi când e beată o bat poliţiştii, o lovesc peste faţă.

„Of, eşti un om cu inimă!“, se gândi mama şi oftă.

Nataşa începu să spună repede ceva, cu înflăcărare şi cu voce scăzută. Se auzi din nou vocea sonoră a hoholului:

— Ei, eşti încă tânără, tovarăşă, nu le ştii pe toate! S-aduci pe lume e greu, dar să-l înveţi pe om ce-i bine e şi mai greu…

„Ia te uită!“, exclamă mama în sinea ei, şi voi să-i spună hoholului ceva care să-l mângâie. Dar uşa se deschise fără grabă şi intră Nikolai Vesovşcikov, feciorul lui Danila, bătrânul hoţ. Cunoscut în tot cartierul ca neiubitor de lume, ursuz, Nikolai se ferea întotdeauna de oameni şi din pricina asta se făcea haz pe seama lui. Ea îl întrebă mirată:

— Ce-i cu tine, Nikolai?

El îşi şterse cu palma lui lată faţa ciupită, cu pomeţi mari şi, fără o vorbă de salut, întrebă surd:

— Pavel i-acasă?

— Nu e.

Aruncă o privire în odaie, intră şi spuse:

— Salut, tovarăşi…

„Ăsta?“, se gândi duşmănos mama şi rămase tare mirată, văzând că Nataşa îi întinde mâna cu blândeţe şi bucuroasă.

Pe urmă veniră doi flăcăiandri, aproape nişte copii încă. Pe unul dintre ei îl cunoştea – era nepotul bătrânului Sizov, muncitor la fabrică, Feodor cel ascuţit la faţă, cu frunte înaltă şi cu păr cârlionţat. Pe celălalt, cu părul lins, modest, nu-l cunoştea, dar nu era nici el de speriat. În sfârşit, apăru Pavel cu încă doi tineri. Îi cunoştea, erau amândoi de la fabrică. Fiul îi spuse blând:

— Ai pus samovarul? Bine, îţi mulţumesc!

— Să cumpărăm o vodculiţă? sugeră ea neştiind cum să-şi arate mulţumirea pentru ceva ce nu înţelegea încă.

— Nu, nu-i nevoie! zise Pavel cu un zâmbet prietenos şi afectuos.

Îi trecu brusc prin minte că Pavel o lăsase înadins să creadă că adunarea aceea era periculoasă, ca să aibă de ce glumi.

— Păi ei sunt oamenii interzişi? întrebă ea încet.

— Chiar ei! răspunse Pavel trecând în odaie.

— Ce mi-e şi cu tine!… îl petrecu ea cu o exclamaţie duioasă, iar în gândul ei îşi spuse cu îngăduinţă: „Tot copil e!“.

1. Căsuţă (ucr.).

2. Poreclă dată ucrainenilor.