Charles Frazier, Cold Mountain

© 2004, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3874-1

ISBN PDF: 978-973-46-3875-8

ISBN print: 978-973-46-3490-3

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES FRAZIER s-a născut în 1950 la Asheville, Carolina de Nord, şi a studiat la Chappel Hill şi Appalachian State. În 1986 şi-a luat doctoratul în literatură americană. A predat literatura la University of Colorado. La începutul anilor ’90 părăseşte viaţa academică pentru a deveni scriitor liber-profesionist şi a se dedica scrierii romanului care avea să-i aducă celebritatea. Îi vor trebui şase ani pentru ca, în 1997, să publice Cold Mountain, romanul său de debut, care va înregistra un imens succes de public şi de critică şi îi va aduce National Book Award, unul dintre cele mai prestigioase premii literare americane. Ideea romanului i-a fost sugerată de o poveste spusă de tatăl său despre un stră-străunchi pe nume W.P. Inman, care a dezertat din rîndurile armatei confederate în timpul Războiului de Secesiune. În prezent, Charles Frazier trăieşte în Carolina de Nord împreună cu soţia şi fiica sa şi se ocupă de creşterea cailor.

Pentru Katherine şi Annie

„Îţi vine greu să crezi în acel război cumplit, dar tăcut al organismelor vii, care se desfăşoară în pădurile paşnice şi pe cîmpiile surîzătoare.“

Darwin, însemnare din Jurnal, 1839

„Oamenii întreabă care-i drumul spre Cold Mountain

Spre Cold Mountain nu există drum direct.“

Han-shan

Umbra unei ciori

La prima tresărire a dimineţii, muştele încep să se dezmorţească. Ochii lui Inman şi rana prelungă de la gîtul lui le atrăgea şi, în curînd, fîşîitul aripilor şi atingerea picioruşelor deveniră mai sîcîitoare decît o curte întreagă de cocoşi care ar deştepta un om în zori. Aşa încît pentru el începea o nouă zi în salonul de spital. A alungat cu palmele năvala de muşte, după care s-a uitat dincolo de piciorul patului, la fereastra triplă, deschisă. De obicei, putea să cuprindă cu privirea marginea drumului roşiatic, stejarul şi zidul jos de cărămizi. Şi, dincolo de acestea, o fîşie de cîmp şi nişte păduri de pini turtiţi care se întindeau spre apus, pînă-n zare. Priveliştea era destul de largă pentru un ţinut plat de cîmpie, întrucît spitalul fusese clădit pe singura ridicătură de pămînt din cît vedeai cu ochii. Dar era încă prea devreme pentru un tablou clar. Fereastra părea să fi fost pictată într-o culoare cenuşie.

Dacă lumina n-ar fi fost atît de tulbure şi de întunecoasă, Inman s-ar fi apucat să citească pînă la gustarea de dimineaţă, pentru că cititul era singurul lucru care-i mai domolea mintea. Dar cu o noapte înainte, ca să poată adormi, citise pînă i se topise ultima lumînare, iar gazul de lampă era prea drastic drămuit pentru ca lămpile spitalului să poată oferi altceva decît un licăr slab. Aşa încît s-a sculat din pat, s-a îmbrăcat şi s-a trîntit pe un scaun cu spetează înaltă, punînd distanţă între el şi paturile din salonul mohorît, cu ocupanţii lor schilodiţi. A alungat din nou muştele şi a privit pe fereastră la prima mîzgălitură de zori leşioşi, aşteptînd ca lumea de afară să prindă contur.

Fereastra era înaltă cît o uşă şi, de multe ori, îşi închipuise că o să se deschidă către un cu totul alt loc, unde o să i se îngăduie să pătrundă şi să rămînă. În timpul primelor săptămîni petrecute în spital, Inman abia de putuse să-şi mişte capul, şi unica lui preocupare era să privească fereastra şi să revadă cu ochii minţii plaiurile verzi de acasă. Locurile pe unde copilărise, malul reavăn al pîrîului pe care creşteau tulpini de iarbă neagră indiană, un colţ de pajişte năpădită toamna de omizi negre şi cafenii. O creangă groasă de nuc american care se arcuia deasupra drumului şi de pe care îl vedea de multe ori pe taică-său mînînd vacile, seara, spre staul. Le urmărea trecînd agale pe sub el, apoi închidea ochii şi asculta cum plescăitul copitelor în glod devenea tot mai slab pînă se pierdea printre ţîrîitul greierilor şi orăcăitul broaştelor. Fereastra din faţa lui parcă nu avea altă menire decît să-i recheme amintirile. Ceea ce-i prindea bine, pentru că dăduse ochii cu faţa de oţel a secolului şi rămăsese atît de năuc, încît atunci cînd se gîndea la viitor, nu vedea decît o lume în care tot ce avea însemnătate pentru el fusese izgonit sau se îndepărtase de bunăvoie.

Pînă acum, privise întruna la fereastră de-a lungul unei veri tîrzii, zăpuşitoare şi umede, încît, fie noapte, fie zi, aveai impresia că respiri aerul printr-o cîrpă de vase, un aer atît de rînced, încît cearşafurile mucegăiau sub el şi, peste noapte, paginile cărţii de pe noptieră se împestriţau cu minuscule ciupercuţe negre. Inman bănuia că, după o atît de îndelungată examinare, fereastra cenuşie spusese tot ce avea de spus. Şi, totuşi, în această dimineaţă îl surprinsese, pentru că îi adusese în gînd o amintire de demult, de pe vremea şcolii, cînd stătuse lîngă o fereastră la fel de înaltă, ce încadra priveliştea unor păşuni şi a unor dealuri cu coame domoale şi înverzite, care urcau în trepte spre marele gheb muntos din Cold Mountain. Era în luna septembrie. Pe cîmpul care se întindea dincolo de pămîntul bătătorit al terenului de joacă din curtea şcolii, tulpinile ierbii crescuseră pînă la brîu şi capetele li se îngălbeniseră, cerînd să fie cosite. Profesorul era un omuleţ rotofei, chel şi rumen la faţă. Nu avea decît un singur costum de haine negre ruginite şi o singură pereche de ghete lăbărţate, bulbucate la vîrf, şi atît de scîlciate, încît tocurile se subţiaseră ca pana de despicat lemne. Stătea în faţa clasei şi se hîţîna pe vîrfuri. Vorbise de zor, întreaga dimineaţă, despre istorie, povestindu-le elevilor mai răsăriţi despre marile războaie purtate în vechea Anglie.

După un timp de activă lipsă de atenţie, tînărul Inman îşi scosese pălăria de sub pupitru, ţinînd-o de bor. Apoi, cu o mişcare a încheieturii mîinii, îi făcuse vînt pe fereastră, iar pălăria, prinsă de un curent, plutise în aer. După care, aterizase la distanţă, dincolo de terenul de joacă, la marginea fîneţei, şi zăcuse acolo, neagră ca umbra unei ciori turtite pe pămînt. Cînd a văzut isprava lui Inman, profesorul i-a cerut să se ducă să-şi ia pălăria şi să se întoarcă în clasă ca să-şi încaseze bătaia. Omul avea un arătător mare, cu găuri, şi-i plăcea să-l folosească. Inman n-a ştiut niciodată ce l-a apucat în momentul acela, dar a ieşit pe uşă, şi-a luat pălăria, a trîntit-o pe cap, într-o parte, şi dus a fost, fără să se mai întoarcă vreodată.

Amintirea s-a destrămat pe măsură ce fereastra s-a luminat. Omul din patul vecin cu cel al lui Inman s-a ridicat în capul oaselor şi şi-a tras cîrjele spre el. Aşa cum proceda în fiecare dimineaţă, omul a şchiopătat pînă la fereastră, unde a scuipat de cîteva ori, cu mare efort, pînă şi-a mai limpezit plămînii îmbîcsiţi. Şi-a trecut un pieptene prin părul negru care-i cădea în laţe tăiate drept pînă pe sub fălci. Şi-a dat după urechi şuviţele lungi din faţă şi-a pus pe nas ochelarii cu lentile fumurii, pe care-i purta chiar şi în semiobscuritatea zorilor, întrucît şi cea mai slabă rază de lumină îi supăra ochii. Pe urmă, aşa cum era în cămaşă de noapte, s-a apropiat de masă şi a început să aranjeze un maldăr de hîrtii. Rareori scotea mai mult de un cuvînt sau două, şi Inman nu izbutise să afle despre el decît că se numea Balis, că înainte de război studiase la Chapel Hill, unde încercase să se specializeze în limba greacă. Acum, tot timpul cît era treaz se îndeletnicea cu transpunerea unor mîzgăleli de texte antice, dintr-o cărţulie groasă, într-o scriere pe care s-o poată citi oricine. Şedea la masă gheboşat, cu faţa aproape lipită de hîrtiile la care lucra şi se foia în scaun, căutîndu-şi o poziţie cît mai confortabilă pentru picior. Laba piciorului drept îi fusese retezată de o mitralieră la Cold Harbor, iar ciotul rămas refuza să se vindece şi putrezise centimetru cu centimetru de la gleznă în sus. Amputările depăşiseră acum genunchiul şi piciorul mirosea ca jambonul uitat în cămară de anul trecut.

Un timp liniştea nu a fost ştirbită decît de peniţa lui Balis care zgîria paginile. Pe urmă şi ceilalţi pacienţi din salon au pornit să se răsucească în aşternut, să tuşească şi unii să geamă. Ceva mai tîrziu a izbucnit lumina zilei, şi crăpăturile de pe pereţii spoiţi au ieşit distinct la iveală, iar Inman şi-a împins scaunul echilibrîndu-l pe picioarele dindărăt şi s-a apucat să numere muştele de pe tavan. A ajuns pînă la şaizeci şi trei.

Pe măsură ce decorul de dincolo de fereastră se solidifica, începură să apară mai întîi trunchiurile întunecate ale copacilor, apoi pajiştile peticite şi, în cele din urmă, drumul roşiatic. Inman îl aştepta pe orb să se ivească. De cîteva săptămîni îi tot urmărise mişcările, şi acum că se înzdrăvenise îndeajuns cît să poată merge, hotărîse să iasă, să se apropie de căruţul omului şi să stea de vorbă cu el, pentru că era convins că orbul trăia de multă vreme cu suferinţa unei răni.

Inman îşi primise şi el porţia de răni în luptă, lîngă Petersburg. Cînd cei doi camarazi care erau aproape de el i-au smuls hainele şi s-au uitat la rana de la gît, şi-au luat un solemn rămas-bun de la el, în gînd, aşteptîndu-se să-l vadă murind. O să ne reîntîlnim într-o lume mai bună, şi-au spus. Dar Inman a izbutit să rămînă în viaţă pînă la spitalul de campanie, unde medicii au manifestat o atitudine la fel de sceptică. A fost categorisit printre muribunzi şi lăsat pe un pat, să-şi dea sufletul. Încercarea a eşuat însă. După două zile, l-au expediat, din lipsă de spaţiu, la un spital normal din statul lui. În tot timpul cît s-a aflat în zăpăceala de la spitalul de campanie sau pe parcursul călătoriei lungi şi anevoioase cu trenul, într-un vagon de vite încărcat cu răniţi, Inman a împărtăşit părerea camarazilor de front şi a medicilor. Era convins că moare. Tot ce-şi mai putea aminti din acea călătorie erau zăpuşeala şi duhoarea de sînge şi de căcat, pentru că mulţi dintre răniţi aveau diaree. Aceia dintre ei care mai găsiseră cîtuşi de puţină forţă spărseseră cu patul puştii pereţii de lemn ai vagonului şi îşi scoseseră capetele prin crăpături, ca nişte găini în coteţ, ca să poată respira puţin aer curat.

La spital, doctorii l-au examinat şi au ajuns la concluzia că nu pot face mare lucru. S-ar putea să supravieţuiască sau s-ar putea să moară. I-au dat o cîrpă cenuşie şi un lighenaş să-şi spele singur rana. În acele prime zile, cînd a devenit destul de conştient încît să se poată îngriji, îşi freca gîtul cu cîrpa pînă cînd apa din lighean căpăta culoarea crestei de curcan. Dar, în cea mai mare parte din timp, rana părea să se cureţe singură. Înainte de a începe să prindă crustă, a scuipat afară din ea o serie de lucruri: un nasture de guler, o zdreanţă de lînă din cămaşa pe care o purtase în ziua cînd fusese rănit, o bucăţică de metal moale, cît o monedă de un sfert de dolar, şi, în chip cu totul de neînţeles, ceva care semăna cu un sîmbure de piersică. Inman a aşezat acest din urmă obiect pe noptieră şi l-a studiat zile la rînd. Nu putea decide dacă era o parte din el sau nu. În cele din urmă l-a aruncat pe fereastră şi a început să aibă noaptea coşmaruri, că sîmburele a prins rădăcină şi a început să crească, prefăcîndu-se într-o monstruozitate, ca vrejul de fasole al lui Jack.

Mai tîrziu, beregata lui a hotărît să se vindece. Dar de-a lungul săptămînilor cît nu putuse nici să-şi mişte gîtul, nici să ţină în mîini o carte ca să citească, Inman l-a urmărit zi de zi pe orb. Omul sosea curînd după ivirea zorilor, împingîndu-şi căruţul în sus pe drumul povîrnit, şi se descurca la fel ca orice om care vede. Se oprea sub un stejar de partea cealaltă a drumului, aprindea un foc în mijlocul unui cerc de bolovani şi fierbea la el alune americane, într-un ceaun de fier. Şedea toată ziua pe un scăunaş, sprijinindu-şi spinarea de zidul de cărămidă, şi vindea alune pacienţilor din spital în stare să se ţină pe picioare. Cînd nu avea vreun muşteriu, stătea încremenit de parc-ar fi fost împăiat, cu mîinile împreunate în poală.

În vara aceea, pentru Inman lumea se redusese la un tablou încadrat în chenarul ferestrei. Ceasuri întregi scena rămînea absolut nemişcată, de-ai fi zis că priveşti o pictură veche cu un drum, un zid, un copac, un căruţ şi un orb. Cîteodată, Inman număra în gînd, ca să vadă cît durează pînă avea să se ivească vreo schimbare. Era un joc şi el îi stabilise regulile. O pasăre care zbura nu însemna o schimbare. Dar un om care venea pe drum, da. Capriciile vremii erau socotite schimbări – soarele care se ivea sau o rafală de ploaie –, dar umbrele norilor plutitori nu contau. În unele zile, numărătoarea atingea miile, pînă cînd să se petreacă vreo modificare consistentă în elementele tabloului. Avea convingerea că scena nu o să-i iasă niciodată din minte – zidul, orbul, copacul, căruţul, drumul –, oricît ar mai fi avut de trăit. Se închipuia moşneag încărcat de ani, revăzînd în minte aceeaşi scenă. Elementele decorului, luate în ansamblu, păreau să aibă un sens, dar el nu-l sesiza şi bănuia că niciodată n-o să-l înţeleagă.

Inman se uita acum pe fereastră, în timp ce-şi mînca porţia de fulgi de ovăz cu unt şi, în scurt timp, îl văzu pe orb opintindu-se la deal, cu spatele încovoiat în efortul de a împinge greutatea căruţului, iscînd doi norişori de praf gemeni de sub roţile care se învîrteau. După ce-l urmări aprinzînd focul şi punîndu-şi arahidele la fiert, Inman îşi lăsă farfuria pe pervazul ferestrei, ieşi din spital şi străbătu pajiştea cu mersul tîrşîit al unui bătrîn.

Orbul era voinic, lat în umeri şi în şolduri, iar pantalonii îi erau închingaţi în talie cu un brîu de piele, lat cît o curea de ascuţit bricele. Nu purta pălărie, nici pe arşiţă, iar părul tuns scurt era cîlţos şi sur, cu fire groase ca ţepii unei perii de bătut cînepa. Şedea cu bărbia în piept şi părea pierdut în gînduri, dar de îndată ce Inman se apropie de el, îşi înălţă capul ca şi cum într-adevăr l-ar fi văzut. Pleoapele îi erau însă moarte, confecţionate parcă din piele de ghete şi înfundate în nişte orbite pungite, unde ar fi trebuit să se găsească pupilele.

Fără să rostească măcar un cuvînt de salut, Inman l-a întrebat:

— Cine ţi-a scos ochii?

Orbul i-a răspuns cu un zîmbet prietenos:

— Nimeni. N-am avut niciodată ochi.

Inman a rămas descumpănit, pentru că imaginaţia lui făurise povestea unui conflict disperat, sîngeros, o încleştare brutală în care omului i se smulseseră ochii. Toate violenţele şi păcătoşeniile la care fusese martor în ultima vreme fuseseră înfăptuite de agenţi umani, aşa încît aproape uitase că mai exista şi o întreagă altă categorie de nenorociri.

— Şi de ce n-ai avut niciodată ochi?

— Aşa a fost să fie.

— Mă rog, a comentat Inman. Pari foarte liniştit. Mai ales pentru un om despre care s-ar spune că niciodată nu s-a bucurat de partea mai bună a vieţii.

— Poate că dacă mi-ar fi fost dat să arunc o privire asupra lumii şi după aceea mi s-ar fi luat vederea ar fi fost şi mai rău, răspunse orbul.

— Poate că da. Deşi, ce n-ai da acum să-ţi recapeţi ochii măcar pentru zece minute? Pariez c-ai da o avere.

Orbul a rumegat întrebarea. Şi-a plimbat vîrful limbii pe la colţurile buzelor. Apoi a rostit:

— N-aş da nici un cent indian. Mă tem că dacă aş vedea m-aş umple de ură.

— Aşa s-a întîmplat şi cu mine, a răspuns Inman. Există o sumedenie de lucruri pe care aş fi preferat să nu le văd.

— Altceva vreau să spun. Dumneata ai pomenit de zece minute. Înseamnă să ai un lucru şi pe urmă să-l pierzi, la asta m-am gîndit.

Orbul a luat o foaie pătrată de ziar, a răsucit-o într-un cornet, apoi a vîrît o lingură cu găuri în ceaun şi a umplut cornetul cu arahide umede. I l-a întins lui Inman:

— Haide, povesteşte-mi şi mie de un caz în care ai fi preferat să fii orb.

De unde să încep? s-a întrebat Inman. Malvern Hill. Sharpsburg. Petersburg. Oricare dintre acestea constituia un exemplu grăitor de privelişte nedorită. Dar Fredericksburg însemnase o zi care i se întipărise cu precădere în minte. Aşa încît s-a rezemat de stejar, a început să despice cojile umede ale arahidelor şi să-şi vîre miezul cărnos în gură, în timp ce-i istorisea orbului povestea lui, începînd cu perdeaua de ceaţă care se destrămase în dimineaţa aceea, dînd la iveală o oaste numeroasă ce mărşăluia pe deal în sus, către un zid de piatră, şi un drum înfundat, din spatele zidului. Regimentul lui Inman a fost trimis să li se alăture oamenilor aflaţi deja în spatele zidului şi, în mare grabă, s-au aliniat cu toţii de-a lungul vastei reşedinţe albe de pe creasta Maryes Heights. Generalii Lee, Longstreet şi împăunatul Stuart stăteau în picioare pe pajiştea din faţa portalului, scrutînd pe rînd, prin binoclu, malul de dincolo al rîului şi discutînd între ei. Longstreet îşi înfăşurase în jurul umerilor un şal de lînă cenuşie. În comparaţie cu ceilalţi doi, arăta ca un negustor de porci. Totuşi, din cît îşi dăduse Inman seama de felul de a gîndi al lui Lee, ar fi preferat în orice moment să lupte sub comanda lui Longstreet. Aşa searbăd cum arăta, mintea acestuia scormonea întruna după locul potrivit în care un om să se poată ghemui şi să poată ucide după pofta inimii, dintr-o poziţie de relativă siguranţă. Şi în ziua aceea, la Fredericksburg, se punea în discuţie tocmai tactica de luptă, în care Lee nu avea încredere, şi pe care Longstreet o adoptase entuziast.

După ce regimentul lui Inman şi-a strîns rîndurile, au urcat cu toţii clina dealului, în direcţia focului pîrjolitor al Unioniştilor. S-au oprit la un moment dat să descarce o salvă puternică, apoi au pornit în fugă spre drumul înfundat dindărătul zidului de piatră. Pe drum, un glonţ a trecut razant pe lîngă încheietura mîinii lui Inman, de parcă l-ar fi lins o pisică, dar nu i-a lăsat decît o zgîrietură usturătoare.

Cînd au ajuns la drumul înfundat, Inman şi-a dat seama că se găsesc într-un loc ferit. Cei aflaţi acolo săpaseră tranşee de-a lungul zidului solid, aşa încît te puteai ridica în picioare, găsindu-te totuşi la adăpost. Ca să ajungă la zid, Unioniştii ar fi trebuit să urce porţiuni mari de spaţiu deschis. Adăpostul era atît de solid, încît un soldat a sărit pe zid şi a zbierat:

— Faceţi o mare greşeală. M-auziţi? O greşeală care o să vă coste.

Gloanţele au început să şuiere în jurul omului, care a sărit înapoi în groapa de după zid şi a pornit să ţopăie.

Era o zi friguroasă şi noroiul de pe drum îngheţase bocnă. Unii dintre ostaşi erau desculţi. O bună parte dintre ei purtau uniforme confecţionate în casă, de culoarea spălăcită a vopselelor extrase din plante. Unioniştii se înşirau pe frontul din faţa lor, în echipament nou-nouţ. Uniforme strălucitoare, comandate la fabrică, cizme noi. Cînd trăgeau Unioniştii, oamenii de dincolo de zid le parau focul şi-i luau peste picior. Unul le-a strigat:

— Veniţi mai aproape, rîvnesc la cizmele voastre.

Şi-i lăsau pe Unionişti să se apropie pînă la douăzeci de paşi, înainte să deschidă focul asupra lor şi să-i secere. Oamenii de după zid trăgeau de la asemenea apropiere, încît un soldat a făcut observaţia glumeaţă că păcat că aveau cartuşe. Dac-ar fi avut elementele necesare separate – praf de puşcă, gloanţe şi tampoane –, ar fi putut îndesa mici încărcături potrivite, pe cap de inamic, făcînd astfel economie de praf de puşcă.

Cînd se lăsa pe vine să-şi încarce arma, Inman auzea răpăiala focurilor, dar şi plesnetul glonţului intrat în carne. Un soldat de lîngă el se înfierbîntase în asemenea hal, încît uitase să scoată de pe ţeavă vergeaua cu care îndesa încărcătura. A tras şi a nimerit un Unionist drept în piept. Omul a căzut pe spate şi vergeaua îi ieşea din trup, tremurînd odată cu ultimele lui horcăieli, de parcă fusese străpuns de o săgeată.

Unioniştii mărşăluiseră către zid cu miile, încercînd să urce dealul şi lăsîndu-se doborîţi de-a valma. Pe cîmp se găseau vreo trei, patru case de cărămidă răzleţe şi, după un timp, Unioniştii s-au înghesuit pe după ele în asemenea număr, încît păreau a fi umbrele prelungi, albăstrii ale caselor la răsăritul soarelui. În mod regulat însă, erau alungaţi dindărătul clădirilor de propria lor cavalerie care-i lovea cu latul săbiilor, ca nişte profesori ce-i ard cu nuiaua pe şcolarii chiulangii. Şi atunci o porneau în goană către zid, înaintînd greoi, cu umerii gîrboviţi asemenea celor care înfruntă o rafală de ploaie şfichiuitoare. Unioniştii continuau să se apropie, depăşind cu mult punctul de la care a-i împuşca ar fi fost o plăcere. Inman ajunse să îi urască pentru încăpăţînarea lor prostească de a se lăsa omorîţi.

Cînd visezi o luptă, îi vezi pe vrăjmaşi înşiruiţi în număr mare împotriva ta, duduind de forţă. Iar tu eşti cel slab. Or acum duşmanii cădeau, cădeau ca nucile şi erau zdrobiţi. Inman a tras pînă cînd i-a amorţit braţul drept de cît a manevrat vergeaua de îndesat, iar fălcile îl dureau de cît muşcase capetele cartuşelor. Puşca i se înfierbîntase atît de tare, încît uneori pulberea lua foc înainte de a fi tras. Spre sfîrşitul zilei, feţele oamenilor din jur erau mînjite în felurite nuanţe de albastru, din cauza prafului de puşcă refulat, evocîndu-i lui Inman o maimuţă mare, cu un fund bulbucat şi viu colorat, pe care o văzuse cîndva la un spectacol de circ itinerant.

Se luptaseră întreaga zi sub privirile lui Lee şi ale lui Longstreet. Băieţii de după zid nu aveau decît să-şi lungească gîtul ca să-i vadă pe cei doi mari chiar deasupra lor, scrutînd cîmpul. Generalii şi-au petrecut după-amiaza pe deal, schimbînd între ei fraze pompoase şi vorbe de duh, ca doi bătrîni mucaliţi. Longstreet a declarat că oamenii lui de pe drumul ascuns se găseau într-o asemenea poziţie strategică, încît ar fi putut doborî orice ostaş din Armata de la Potomac care ar fi străbătut cîmpul, înainte ca acesta să se apropie de zid. Şi a adăugat că Unioniştii simţiseră pe pielea lor tirul din acea după-amiază, la fel de neîntrerupt ca picăturile de ploaie care se scurg de pe jgheaburile unei case.

Ca să nu se lase mai prejos, bătrînul Lee a spus că noroc că războiul e atît de groaznic, altminteri ar fi ajuns să-i placă prea mult. Şi, ca orice vorbă ieşită din gura Marţialului Robert, oamenii i-au preluat butada şi au repetat-o de la unul la altul, de parcă ar fi glăsuit însuşi Dumnezeu Atotputernicul. Cînd replica a ajuns şi la capătul de zid unde se găsea Inman, acesta a clătinat din cap. Chiar şi atunci, la începutul războiului, părerea lui era cu totul diferită de cea a lui Lee, deoarece constatase că oamenilor le place al naibii să lupte şi, cu cît lupta e mai groaznică, cu atît mai mare e plăcerea. Şi bănuia că lui Lee îi plăcea mai mult ca oricui şi că, dacă ar fi fost după el, i-ar fi mînat pe toţi pînă la porţile morţii. Pe Inman îl supăra cel mai mult faptul că Lee vedea în război un instrument de clarificare a voinţei oculte a Domnului. El gîndea, pare-se, că, dintre toate actele pe care le săvîrşeşte omul, bătălia are un caracter sacru, care nu-i întrecut decît de rugăciune şi de lecturile din Biblie. Inman se temea că, potrivit unei asemenea logici, orice mardeiaş care iese învingător dintr-o încăierare sau o ciomăgeală poate fi certificat drept campion al Domnului. Desigur că asemenea idei nu puteau fi rostite printre ceilalţi ostaşi, după cum nu putea da glas nici sentimentului că el nu-i capabil să se numere printre războinicii de frunte, după modelul solemn şi nobil dat de Lee în ziua aceea pe Maryes Heights.

Spre seară, Unioniştii au încetat să se mai reverse şi tirul s-a potolit. Cîmpul povîrnit de la poalele zidului era presărat cu mii de morţi sau muribunzi şi, la căderea întunericului, cei care se mai puteau mişca au stivuit cadavrele ca să-şi facă adăposturi. În toată acea noapte aurora a scînteiat irizînd culori fantomatice pe cerul nordic. Acest fenomen atît de rar a fost considerat un semn divin de către oamenii şi de o parte, şi de cealaltă a frontului, care se întreceau să găsească pe cineva în stare să le explice clar şi convingător înţelesul. Undeva pe deal, deasupra lor, o vioară picura acordurile triste ale cîntecului Lorena. Unioniştii răniţi gemeau şi se văitau şi boceau, clănţănind din dinţi pe cîmpul îngheţat, iar unii strigau numele persoanelor iubite.

În acest acompaniament, nenorocitul de cîrpaci din compania lui Inman a sărit peste zid ca să smulgă cizmele morţilor. Cu toate că încălţămintea lui era în bună stare, Inman a dat o raită nocturnă pe cîmpul de luptă, doar ca să vadă roadele eforturilor acelei zile. Unioniştii zăceau claie peste grămadă, în mormane însîngerate. Trupuri dezmembrate în toate chipurile pe care le poate concepe mintea omenească. Un om care mergea alături de Inman a exclamat:

— Dac-ar fi după mine, aşa ar arăta tot ţinutul de la nord de Potomac.

Singurul gînd pe care-l articula mintea lui Inman cînd se uita la inamicii morţi era „Pleacă acasă!“ Unii morţi aveau cîte un petic de hîrtie prins de veston ca să se ştie cine au fost, restul însă erau anonimi. Inman a văzut pe unul dintre oamenii lui căznindu-se să smulgă cizmele unui cadavru care zăcea lat, pe spate, dar cînd i-a ridicat un picior şi a început să tragă, mortul s-a ridicat în fund şi a înjurat cu un accent irlandez atît de năclăit, că singurul cuvînt care s-a putut înţelege a fost „căcat“.

Tîrziu, după miezul nopţii, Inman a aruncat o privire într-una dintre casele răzleţite pe cîmp. Printr-o uşă deschisă se vedea o lumină în camera din faţă. Înăuntru se găsea o bătrînă cu părul vîlvoi şi faţa împietrită. Pe o masă, ardea un muc de lumînare. În pragul casei, o grămadă de hoituri. Altele prin casă, parcă tîrîndu-se după un adăpost. Femeia privea dement dincolo de prag, dincolo de Inman, de parcă nu vedea nimic. Inman a străbătut casa şi a ieşit pe uşa din spate. În curte, a văzut un bărbat care căsăpea un grup de Unionişti grav răniţi, pocnindu-i cu un ciocan în cap. Victimele fuseseră înşirate la rînd, cu capetele în aceeaşi direcţie, iar bărbatul se mişca agil de-a lungul şirului, străduindu-se să aplice cîte o singură lovitură mortală. Nu o făcea cu furie, trecea pur şi simplu de la unul la altul, ca un om care are de îndeplinit o misiune. Fluiera, aproape inaudibil, melodia Cora Ellen. Dacă unul dintre ofiţerii mai descuiaţi la minte l-ar fi prins, omul ar fi putut să fie împuşcat, dar acum era doar obosit şi nu voia decît să mai lichideze cîţiva duşmani, fără să-şi asume un risc prea mare. Inman avea să-şi amintească toată viaţa lui că, atunci cînd omul a ajuns la capătul şirului, zorii i-au luminat faţa.

Orbul a ascultat povestea lui Inman fără să rostească o vorbă. Dar după ce a terminat, i-a spus:

— Trebuie să-ţi scoţi toate astea din minte.

— Din punctul ăsta de vedere, sînt de acord cu dumneata.

Dar ce nu i-a povestit Inman orbului a fost faptul că, oricît s-ar fi străduit, imaginea frontului din acea noapte nu-l părăsea, ba, dimpotrivă, i se instalase într-un vis recurent, care-l vizitase mereu în timpul zilelor petrecute în spital. În vis, aurora scînteia şi peste tot zăceau risipite ciozvîrte însîngerate – braţe, capete, picioare, trunchiuri – care se împreunau şi se reînchegau în cele mai monstruoase trupuri, alcătuite din părţi desperecheate. Şchiopătau, se rostogoleau, se tîrau pe picioarele lor şubrede, pe cîmpul întunecat, ca nişte orbi beţi. Se ciocneau unele de altele, împungîndu-se cu capetele însîngerate, prost lipite. Îşi fîlfîiau în aer braţele sortate la întîmplare, şi puţine mîini păreau a fi pereche. Unii rosteau numele soţiilor. Alţii fredonau întruna frînturi de cîntece. Alţii stăteau pe margine, privind în beznă şi îşi chemau cîinii. O fiinţă cu răni atît de înfiorătoare, încît semăna mai mult a carne crudă decît a om, a încercat să se ridice, dar nu a izbutit. S-a prăbuşit şi apoi a rămas nemişcat, întorcîndu-şi doar capul. Aşa cum sta lungit pe pămînt, şi-a înălţat gîtul şi s-a uitat la Inman cu nişte ochi morţi, bolborosindu-i numele. De fiecare dată după acest vis, Inman se deştepta cu o stare de spirit mai întunecată decît cea mai neagră cioară care a zburat vreodată.

Inman s-a întors în salonul spitalului, obosit de escapada sa. Balis, cu ochelarii lui cît cepele, stătea în încăperea obscură şi zgîria hîrtia cu peniţa. Inman s-a vîrît în pat, cu gîndul să dormiteze tot restul dimineţii, dar nu-şi putea domoli mintea, aşa încît şi-a luat cartea să citească. Citea partea a treia din Călătoriile lui Bartram. O scosese dintr-o ladă cu cărţi donate de doamnele din capitală, grijulii să îmbunătăţească atît starea intelectuală, cît şi pe cea fizică a pacienţilor. Aparent, cartea fusese donată pentru că îi lipsea prima copertă, iar Inman, într-un impuls de simetrie, o rupsese şi pe ultima, lăsîndu-i doar cotorul de piele. Făcuse cartea sul şi o legase cu un şnur.

Nu era o carte pe care trebuie s-o citeşti de la un capăt la celălalt, şi Inman a deschis-o la întîmplare, aşa cum făcuse noapte de noapte la spital, citind pînă cînd se liniştea îndeajuns ca să poată adormi. Peripeţiile acelui drumeţ singuratic – botezat de către indienii Cherokee Culegătorul de Flori, datorită săculeţelor lui pline de plante şi atenţiei pe care o acorda florei sălbatice – îi calma întotdeauna gîndurile. Pasajul la care a revenit în dimineaţa aceea constituia una dintre predilecţiile lui, şi prima frază care i-a căzut sub ochi suna astfel:

Am continuat urcuşul pînă am ajuns pe o creastă înaltă, stîncoasă, unde mi s-a înfăţişat o strungă, sau o deschizătură între alte două piscuri şi mai semeţe, prin care mi-am urmat drumul, condus de poteca pietroasă, pe lîngă malurile şerpuite ale unui rîu repede, care, în cele din urmă, cotind la stînga şi prăvălindu-se prin rîpe colţuroase, mi-a deschis calea spre nişte hăţişuri întunecate şi păduri falnice, din care se răspîndeau unde de fertilitate şi de plăcere în cîmpiile din vale.

Asemenea descrieri îl făceau pe Inman să se simtă fericit, ca şi paginile următoare în care Bartram, extatic, îşi povestea călătoria în Valea Cowee, adînc în inima munţilor, zugrăvind, cu răsuflarea tăiată, o lume de povîrnişuri abrupte şi de colţi tăioşi de stîncă, de creste după creste, pierzîndu-se în albastrul orizontului; drumeţia lui în care intona numele plantelor ivite în cale, de parcă ar fi înşirat ingredientele unei licori magice. După un timp însă, Inman a constatat că lăsase cartea din mînă şi că trasa în minte topografia meleagurilor lui de baştină. Cold Mountain, cu crestele şi rîpele şi pîraiele lui. Pigeon River, Little East Fork, Sorrell Cove, Deep Gap, Fire Scald Ridge. Le cunoştea numele şi le psalmodia în gînd, asemenea cuvintelor unor farmece şi descîntece menite să izgonească relele de care te temi cel mai mult.

Cîteva zile mai tîrziu, Inman a plecat din spital şi s-a dus în oraş. Îl durea rana de la gît de parcă i-ar fi fost legată o sîrmă înroşită în foc de la beregată şi pînă la testicule, vibrînd puternic la fiecare pas. Dar picioarele îi erau zdravene, lucru care îl îngrijora. De îndată ce ar fi fost considerat apt de luptă, ar fi fost expediat îndărăt în Virginia. Cu toate acestea, se bucura că se simte bine, atîta timp cît era atent să nu apară prea viguros în faţa unui medic.

Primise bani de acasă, precum şi o restanţă din soldă, aşa încît a hoinărit pe străzi şi a făcut cumpărături în prăvăliile din cărămidă aparentă, cu rame albe la ferestre. La o croitorie a găsit un pardesiu negru dintr-o stofă deasă de lînă, care-i venea ca turnat, deşi fusese croit pe măsura unui om care murise pe parcursul confecţionării. Croitorul i l-a vîndut la un preţ de chilipir şi Inman l-a îmbrăcat pe loc şi a ieşit cu el în stradă. La un magazin general şi-a cumpărat o pereche de pantaloni din denim, o cămaşă de lînă gălbuie, două perechi de ciorapi, un briceag, un cuţit, o oală mică şi o cană, precum şi toată încărcătura de gloanţe şi de capse pe care o putuse găsi pentru pistolul din dotare. Toate acestea au fost împachetate în hîrtie de ambalaj, şi Inman a ieşit din magazin legănînd pachetul pe degetul vîrît în bucla sforii. La un pălărier şi-a luat o pălărie neagră, cu boruri mari şi cu o panglică cenuşie; ajuns în stradă, şi-a scos vechea lui pălărie soioasă şi a aruncat-o printre răsadurile de fasole din grădina cuiva. Poate or s-o folosească la îmbrăcămintea unei sperietori de ciori. Şi-a pus pe cap pălăria nouă şi a intrat la un cizmar, unde a găsit o pereche de ghete trainice, care-i veneau de minune. Pe cele vechi le-a lăsat jos, pleoştite şi zbîrcite şi căscate. La o papetărie a cumpărat un toc cu peniţă de aur, o sticlă cu cerneală şi cîteva foi albe de scris. Cînd a isprăvit cumpărăturile, cheltuise un maldăr de bancnote aproape fără valoare, bune doar să aprinzi cu ele un foc de lemne verzi.

Ostenit, s-a oprit la un birt de lîngă capitoliul încununat de cupolă, şi s-a aşezat la o masă sub un copac. A băut o cană dintr-o fiertură pe care birtaşul o numea cafea procurată în pofida blocadei, deşi, după cum arăta, părea a fi cicoare amestecată cu boabe de grîu prăjite, stropite cu o brumă de cafea adevărată. Masa de metal la care se aşezase avea marginile acoperite cu o pulbere de rugină portocalie şi, cînd şi-a lăsat ceaşca de cafea pe farfurioară, Inman a trebuit să fie atent să nu-şi păteze mînecile pardesiului nou. Stătea băţos, cu spinarea dreaptă, rezemîndu-şi pumnii încleştaţi pe coapse. Pentru cineva care ar fi privit din stradă mesele aşezate la umbra stejarului, Inman ar fi apărut ca un tip sobru şi stingherit, în pardesiul lui negru, cu bandajul alb înfăşurat în jurul gîtului ca o lavalieră bine fixată. Putea fi luat drept un om care stă nemişcat în timpul unei lungi expuneri în faţa dagherotipului, un subiect distrat şi descumpănit în timp ce minutele se scurg şi placa înceată îi absoarbe imaginea şi îi eternizează o parte din suflet.

Inman se gîndea la omul orb. În dimineaţa aceea cumpărase de la el un exemplar din ziarul Standard, aşa cum procedase zi de zi, în ultima vreme. Îi era milă de orb, acum cînd ştia cum îl lovise nenorocirea, căci cum poţi purta cuiva ură pentru un lucru care ţi s-a întîmplat de la sine? Şi care-i plăcerea cînd nu poţi avea nici un duşman? Pe cine poţi să te răzbuni, decît doar pe tine însuţi?

Inman îşi sorbi cafeaua pînă la zaţ, apoi răsfoi ziarul, în speranţa că o să găsească ceva care să-i antreneze gîndurile în altă direcţie. Încercă să citească un reportaj despre cît de prost stăteau lucrurile la Petersburg, dar nu-şi putea concentra atenţia. De altfel, ştia tot ce se putea şti în legătură cu acest subiect. Cînd a ajuns la pagina a treia a ziarului, a găsit un comunicat adresat de guvern dezertorilor, soldaţilor evadaţi şi familiilor lor. Aceştia vor fi urmăriţi. Numele lor vor fi înscrise pe o listă şi Gărzile Civile se vor găsi în permanenţă în alertă, în fiecare district, patrulînd zi şi noapte. În continuare, Inman a citit o relatare îngropată în josul unei pagini din mijlocul ziarului. Se povestea că la graniţa muntoasă din vestul statului, Thomas şi trupele lui de indieni Cherokee iscaseră numeroase tulburări şi ciocniri cu Unioniştii. Indienii erau acuzaţi de scalpări. Ziarul îşi exprima părerea că, deşi era vorba de o practică barbară, aceasta constituia totuşi un avertisment drastic că invaziile se plătesc cu un preţ greu.

Inman a lăsat ziarul din mînă şi s-a gîndit la băieţii Cherokee care îi scalpau pe Unionişti. Într-un fel era nostim, dacă te gîndeşti la muncitorii aceia cu feţe palide care veneau plini de încredere să fure pămînturile altora şi se trezeau cu creştetele retezate. Inman cunoştea mulţi Cherokee care ar fi avut acum vîrsta luptătorilor din trupele lui Thomas, şi s-a întrebat dacă şi Swimmer o fi printre ei. Îl cunoscuse pe Swimmer în vara în care amîndoi împliniseră şaisprezece ani. Lui Inman i se încredinţase misiunea atrăgătoare de a păstori nişte junci care să pască ultima iarbă din acea vară pe podişurile înalte din Munţii Balsam. Îşi luase cu el o desagă plină cu ustensile de gătit, carne, mălai, unelte de pescuit, o puşcă de vînătoare, pături groase şi o bucată de pînză cerată pentru cort. Se aştepta la solitudine şi la dovada abilităţii lui de a se descurca de unul singur. Dar cînd a ajuns pe podiş, a dat peste un chiolhan în toată regula. Vreo doisprezece oameni din Catalooch îşi făcuseră tabără în vîrful muntelui şi se găseau acolo de o săptămînă şi mai bine, huzurind în aerul pur al înălţimilor şi gustînd libertatea de a fi departe de casă şi de cămin. Era un loc minunat acolo sus pe platou. Puteai cuprinde cu ochii priveliştile dinspre apus şi dinspre răsărit, ţi se aşterneau în faţă păşuni mănoase pentru vite şi rîuri repezi, clocotind de păstrăvi. Inman s-a alăturat grupului şi, timp de cîteva zile, au copt turte imense de mălai, au fript păstrăvi şi au gătit tocană de vînat pe un foc înalt pînă la genunchi pe care-l ţineau aprins zi şi noapte. Mîncarea luneca pe gît scăldată de tot felul de rachiuri de porumb, ţuică de mere şi o băutură din miere fermentată în alcool, aşa încît mulţi din grup zăceau beţi din zori şi pînă a doua zi.

Curînd, o ceată de indieni Cherokee din Cove Creek s-a instalat pe celălalt versant al muntelui, împreună cu o cireadă de vaci costelive, bălţate, fără vreo rasă anume. Indienii şi-au statornicit tabăra la mică depărtare de ei, apoi au tăiat nişte pini înalţi din care au meşterit porţi şi au delimitat terenul pentru sălbaticul lor joc cu mingea. Swimmer, un băiat ciudat, cu mîini ciolănoase şi ochi depărtaţi, a invitat grupul din Catalooch să joace mingea cu ei, strecurînd şi unele aluzii sumbre că se întîmplă ca oamenii să-şi piardă şi viaţa la joc. Inman şi ceilalţi au acceptat provocarea. Au tăiat şi ei puieţi verzi şi şi-au cioplit rachete, în interiorul cărora au întins şi împletit fîşii subţiri de piele şi şireturi de ghete.

Cele două campinguri alăturate au funcţionat timp de două săptămîni, iar tinerii jucau mingea cît e ziua de lungă, pariind pe scoruri. Era o întrecere fără etape fixe şi cu prea puţine reguli de joc, aşa încît doar alergau izbindu-se unii de alţii şi lovind mingea cu rachetele ca nişte bîte, pînă cînd una din echipe marca un anumit număr de puncte prin trimiterea mingii în poartă. Jucau aproape toată ziua, după care petreceau jumătate din noapte bînd şi stînd la taclale în jurul focului şi înfulecînd mormane de păstrăvi pestriţi, cu crusta crocantă şi cu oase cu tot.

Acolo sus, în tăriile munţilor, vremea bună se prelungeşte mult. Aerul era cristalin, fără o scamă de ceaţă, şi în faţa ochilor se ondulau coame după coame de munţi albaştri, fiecare dintre ele tot mai estompată, pînă cînd cele mai îndepărtate se contopeau cu cerul. S-ar fi zis că întreaga lume era alcătuită doar din văi şi din steiuri stîncoase. În timpul unei pauze de joc, Swimmer şi-a aruncat privirea peste valurile de relief şi i-a spus lui Inman că, după părerea lui, Cold Mountain e cel mai mare munte din lume. Inman l-a întrebat de unde ştie lucrul ăsta, iar Swimmer a făcut un gest larg către orizont şi a întrebat:

— Vezi vreun alt munte mai înalt?

Dimineţile pe platou erau pişcătoare, iar fuioarele de ceaţă se lăsau prin văi, astfel încît piscurile se sumeţeau parcă desprinse de rest, ca nişte insule abrupte, albastre, răspîndite pe o mare palidă. Inman se trezea, încă mahmur după beţie, şi cobora cu Swimmer într-o grotă dintre stînci unde pescuiau un ceas sau două înainte de a se întoarce la joc. Stăteau unul lîngă altul pe malul rîului clocotitor şi foloseau beţişoare şi pietre în chip de momeală. Swimmer vorbea neîntrerupt, cu un glas molcom care se topea în clipocitul apei. Istorisea poveşti despre animale şi despre felul cum ajunseseră să arate aşa cum arătau acum. Oposumul cu coadă golaşă, veveriţa cu coadă stufoasă. Berbecul cu coarne. Pantera cu dinţi şi gheare. Uktena cu inele de şarpe şi colţi. Îi povestea despre felul cum s-a născut lumea şi despre locul către care se îndreaptă ea. Swimmer îi mai vorbea despre vrăjile pe care le învăţase el ca să facă să ţi se împlinească dorinţele. Îi povestea despre farmecele prin care aduci pe capul altora nenorocirea, boala, moartea, despre felul în care pedepseşti prin foc răul care ţi s-a făcut, despre felul în care poate fi ocrotit drumeţul singur aflat noaptea pe drum şi despre felul în care poţi face ca drumul să pară mai scurt. Multe dintre farmece se refereau la spirit. Swimmer cunoştea cîteva căi prin care poţi ucide spiritul unui duşman şi multe altele prin care îţi poţi apăra sufletul tău. Din descîntecele lui, reieşea că spiritul e un element foarte fragil, permanent atacat şi lipsit de putere, care ameninţă întruna să moară în tine. Pentru Inman asemenea idee era înfricoşătoare, pentru că el învăţase din predici şi din imnuri că sufletul omului e nemuritor.

Inman şedea înfăşurat în poveşti şi în vrăji, urmărind bulbucul apei în locul în care curentul se lovea de undiţa lui scufundată şi ascultînd glasul lui Swimmer, o împletire de sunete la fel de domoale ca şopotul apei. După ce-şi umplea sacul cu păstrăvi, plecau şi se duceau să-şi petreacă ziua pocnindu-se unul pe celălalt cu rachetele, îmbrîncindu-se şi înghiontindu-se şi ajungînd la bătaie.

După multe zile, a venit şi vremea umedă – era şi timpul – pentru că de ambele tabere oamenii arătau sleiţi, buimaci şi doborîţi. Se lăsase cu degete rupte, nasuri sparte, felurite răni şi tăieturi. Cu toţii erau pictaţi, de la gleznă şi pînă la şold, cu vînătăi albastre şi verzui, pricinuite de rachete. Grupul din Catalooch pierduse, în favoarea indienilor, toate obiectele de care se puteau dispensa şi unele de care nu se puteau dispensa – tigăi, grătare, saci cu mălai, undiţe, puşti şi pistoale. Inman pierduse o vacă întreagă, lucru pe care nu ştia cum o să-l explice tatălui său. Pariase pe o juncă bucată cu bucată, organ cu organ. În febra jocului declara:

— Îi pun la bătaie muşchii, pentru setul următor.

Sau:

— Pariez pe toate coastele din partea stîngă că o să cîştig.

Cînd cele două tabere s-au despărţit, junca lui Inman era încă pe picioare, dar mai mulţi Cherokee reclamau părţi din ea.

Totuşi, în chip de consolare şi ca un suvenir, Swimmer i-a dăruit lui Inman o rachetă frumoasă din lemn de alun, cu mustăţi de liliac împletite în reţeaua din piele de veveriţă. Swimmer afirma că racheta îl va înzestra pe cel care o va mînui cu repeziciunea şi viclenia liliacului. Racheta era împodobită cu pene de rîndunică, de şoim şi de bîtlan, care, a explicat Swimmer, aveau să-i transfere lui Inman caracteristicile acelor păsări: graţia zborului, avîntul şi picajul fulgerător, încăpăţînarea fermă. Nici una dintre aceste trăsături nu s-a făcut simţită în timp, dar Inman spera că Swimmer nu plecase acum la vînătoare de Unionişti, ci locuia într-o colibă din scoarţă de copac la malul unui rîu năvalnic.

Din interiorul birtului răzbeau sunetele unei viori pe care cineva o acorda, smuciri de coarde şi frecuşuri de arcuş pe strune, după care a venit o lentă şi poticnită încercare de schiţare a melodiei Aura Lee, întreruptă la fiecare cîteva note de scîrţîieli şi guiţări neaşteptate. Cu toate acestea, frumoasa şi familiara melodie părea impermeabilă la proasta interpretare, iar Inman şi-a spus cît de dureros de gingaş suna cîntecul, de parcă mănunchiul de note nu-ţi îngăduia să-ţi imaginezi un viitor neguros şi încîlcit şi josnic.

A dus la buze ceaşca de cafea şi a constatat că se răcise şi că aproape se terminase, aşa încît a lăsat-o din nou jos. S-a uitat în fundul ceştii şi a urmărit cum firicelele de zaţ negru se scurgeau în puţinul lichid rămas. Nervurile negre s-au zărit, s-au închegat într-un anumit tipar şi s-au aşezat. Inman s-a gîndit la ghicitul viitorului în zaţul de cafea, în frunzele de ceai, în măruntaiele de porc, în formele norilor. De parcă toate acestea ar fi spus ceva ce merita să fie cunoscut. A scuturat ceşcuţa ca să rupă vraja şi a privit în stradă. Dincolo de un şir de copaci tineri se înălţa capitoliul, o impresionantă aglomerare de blocuri de piatră încununate de o cupolă. Doar ceva mai întunecată decît norii înalţi prin care răzbea strălucirea soarelui, ca un disc cenuşiu, alunecînd spre asfinţit. Capitoliul părea să se înalţe vertiginos în ceaţă, cu masivitatea lui de turn medieval într-un vis cu cetăţi asediate. La ferestrele deschise ale unor birouri fluturau perdele umflate de vînt. Pe deasupra cupolei, un cerc de vulturi se rotea pe cerul de sidef, penele lungi, ca un voal negru, abia desluşindu-se la capetele aripilor ciuntite. În timp ce Inman le privea, păsările, fără să-şi clintească aripile, se înălţară treptat, căţărîndu-se parcă pe o invizibilă coloană de aer, rotindu-se sus, tot mai sus, pînă deveniră mici împroşcări de negru pe cer.

În mintea lui, Inman asemuia zborul rotit al vulturilor cu rîuleţele de zaţ care-şi căutau un tipar în ceaşca lui. Ţinînd seama de felul aiurit, întîmplător, în care se succedă lucrurile, oricine şi orice se poate constitui într-un oracol. E lesne să ghiceşti viitorul cînd omul trăieşte cu ideea că ziua de mîine va fi inevitabil mai rea decît cea de azi şi că timpul e o cărare care nu te duce nicăieri decît spre o intensă şi persistentă ameninţare. După cum vedea el lucrurile, dacă ar fi să luăm Fredericksburg ca model al vieţii curente, atunci, în ritmul în care mergem, mulţi ani de acum încolo ne vom mînca unii pe alţii, în stare crudă.

De asemenea, Inman gîndea că vrăjile lui Swimmer grăiau adevărul cînd spuneau că sufletul unui om poate fi desprins şi ucis, în timp ce trupul continuă să trăiască. Fiecare din ele poate primi lovituri de moarte, independent. El însuşi reprezenta un exemplu, şi poate că nu era singurul, pentru că se părea că spiritul fusese ars în el, şi totuşi se ţinea pe picioare. Se simţea încă gol pe dinăuntru, ca interiorul unui arbore negru de eucalipt. De asemenea, se simţea ciudat pentru că întîmplările prin care tocmai trecuse îl determinaseră să se teamă că simpla existenţă a puştii lui Henry şi a mortierului de probă făcuse ca toată această vorbărie despre spirit să fie numaidecît dată uitării. Se temea că spiritul lui se mistuise, aşa încît rămăsese singuratic şi înstrăinat de toţi din jur, ca un bîtlan care pîndeşte, înfipt fără noimă într-o băltoacă noroioasă, văduvită de broaşte. Descoperirea că singura cale pe care îţi poţi alunga spaima de moarte este aceea de a te cufunda în toropeală şi a face pe mortul, reducîndu-te la un sac de oase, nu-i oferea mare consolare.

Pe cînd şedea îngîndurat, tînjind după eul său pierdut, lui Inman i-a năvălit în minte, precipitat şi cu mare forţă de atracţie, una dintre poveştile istorisite de Swimmer pe malul apei. Băiatul afirma că sus, deasupra bolţii albastre a cerului, există o pădure populată de o speţă celestă. Muritorii nu pot pătrunde şi trăi acolo, dar sufletele moarte pot renaşte pe acele înalte meleaguri. Swimmer descria acel tărîm ca pe o zonă inaccesibilă, totuşi, spunea el, munţii cei mai înalţi ating cu vîrfurile lor straturile de jos ale locului. Uneori, din lumea aceea veneau către lumea noastră semne şi minuni, mai mari sau mai mici. Animalele erau primii soli, spunea Swimmer. Inman i-a replicat că el urcase pe Cold Mountain pînă în vîrf, şi pe Pisgah, şi pe Mount Sterling. Munţii nu pot fi mai înalţi de atît, iar el nu văzuse de pe culmea lor nici o împărăţie cerească.

— Nu-i de ajuns doar să te caţări, l-a lămurit Swimmer.

Cu toate că Inman nu-şi amintea dacă Swimmer îi specificase sau nu de ce altceva mai e nevoie pentru a vedea acel tărîm divin, totuşi Cold Mountain s-a fixat în mintea lui drept locul în care toate forţele lui împrăştiate s-ar putea concentra. Inman nu se considera un om superstiţios, dar dobîndise credinţa că acolo sus există într-adevăr o lume invizibilă pentru noi. Nu mai vedea în acel loc paradisul, şi nici nu mai credea că e nevoie să mori ca să ajungi acolo. Toate aceste învăţături se volatilizaseră. Dar nu voia să locuiască într-un univers alcătuit numai din ceea ce vedea el, mai ales că vedea lucruri foarte putrede. Aşa încît se agăţa de ideea unei alte lumi, a unui loc mai bun, şi îşi spunea că sălaşul acestei lumi ar putea fi Cold Mountain la fel de bine ca orice alt punct.

Inman şi-a scos pardesiul cel nou şi l-a lăsat pe speteaza scaunului. A pornit să compună o scrisoare. Era o scrisoare lungă şi, pe măsură ce după-amiaza se scurgea, şi-a comandat mai multe cafele şi a înnegrit cu cerneală cîteva file, pe o parte şi pe cealaltă. S-a pomenit povestind lucruri pe care n-ar fi vrut să le povestească, descrieri ale luptelor. La un moment dat a scris:

Pămîntul băltea de sînge, vedeam sîngele infiltrîndu-se în stînci, vedeam urme de mîini însîngerate pe trunchiurile copacilor…

S-a oprit şi şi-a zădărnicit eforturile depuse, luînd-o de la capăt pe o filă nouă; iată o parte din ceea ce a scris:

Într-un fel sau altul mă voi întoarce acasă şi nu mai ştiu cum stau lucrurile între noi. Iniţial, m-am gîndit să-ţi înfăţişez în această scrisoare tot ce am făcut şi tot ce am văzut, astfel încît să mă poţi judeca înainte de a mă întoarce. Dar mi-am spus că pentru a istorisi asemenea poveste aş avea nevoie de o pagină mare cît cerul, şi nu am nici dorinţa şi nici energia de a o povesti. Îţi aduci aminte de acea seară din Ajunul Crăciunului, de acum patru ani, cînd te-am tras pe genunchii mei, lîngă soba din bucătărie, şi mi-ai spus că ai vrea să rămîi acolo pe vecie, cu capul rezemat de umărul meu? Acum însă port în suflet convingerea amară că, dacă ai cunoaşte tot ce am văzut eu şi tot ce-am făcut, n-ai mai gîndi la fel.

Inman s-a lăsat pe speteaza scaunului şi a privit la pajiştea capitoliului de peste drum. O femeie îmbrăcată într-o rochie albă, cu un pacheţel în mînă, a trecut în grabă pe iarbă. O trăsură neagră a străbătut strada dintre capitoliu şi biserica de cărămidă roşie. O pală de vînt a învolburat praful de pe drum şi Inman şi-a dat seama că după-amiaza înaintase mult şi că lumina cădea pieziş, anunţînd apropierea toamnei. A simţit vîntul strecurîndu-se printr-un fald al bandajului de la gît şi atingîndu-i rana, care a început să-l înţepe, zădărîtă de mişcarea aerului.

Inman s-a ridicat în picioare, a împăturit scrisoarea, apoi şi-a pipăit tăietura adîncă de la gît, care prinsese crustă. Doctorii afirmau că se vindeca rapid, dar el simţea că ar putea să vîre un beţişor în rană şi să-l scoată pe partea cealaltă, fără să întîmpine mai multă rezistenţă decît la un dovleac fleşcăit. Încă îl durea cînd vorbea şi cînd mînca şi, uneori, cînd respira. La fel de supărătoare erau, în zilele ploioase, durerile pricinuite de rana de la şold, cu care se procopsise la Malven Hill, cu ani în urmă. Luate în ansamblu, rănile îl făceau să se îndoiască de faptul că o să se tămăduiască vreodată complet şi că o să se mai simtă om întreg. Dar pe stradă, cînd s-a dus să pună scrisoarea la cutie, şi apoi pe drumul de întoarcere la spital, picioarele lui s-au dovedit surprinzător de robuste şi de docile.

Cînd a intrat în salonul spitalului, primul lucru pe care l-a observat a fost absenţa lui Balis de la masa de lucru. Şi patul acestuia era gol. Ochelarii lui groşi, fumurii, zăceau pe un teanc de hîrtii. Inman a întrebat de el şi i s-a răspuns că Balis murise în cursul după-amiezei – o moarte liniştită. Se făcuse livid la faţă şi se tîrîse de la masă la pat. Apoi s-a întors pe o parte, cu faţa la perete, şi a murit ca şi cum ar fi adormit.

Inman a început să-i răsfoiască hîrtiile. Prima pagină purta titlul Fragmente, cuvînt subliniat de trei ori. Lucrarea părea a fi un talmeş-balmeş confuz. Caligrafia era măruntă, subţire şi ascuţită. Existau mai multe ştersături şi pasaje tăiate decît fraze întregi. Doar ici-colo se putea citi cîte un rînd legat, uneori nici măcar o frază, ci doar o frîntură din ea. În timp ce frunzărea paginile, lui Inman i-a sărit în ochi următoarea idee: „Considerăm că unele zile sînt faste şi altele nefaste, pentru că nu ne dăm seama că toate zilele sînt identice“.

Inman şi-a spus că ar prefera să moară decît să subscrie la asemenea idee şi s-a întristat la gîndul că Balis şi-a petrecut cele din urmă zile studiind cuvintele unui nebun. Dar în continuare a dat peste un rînd care avea mai mult sens: „Cea mai îngrijită ordine de pe pămînt nu-i decît un morman de gunoaie aruncate la întîmplare“. Cu asta era şi el de acord. A lovit de masă marginile foilor, ca să niveleze teancul, şi pe urmă l-a lăsat unde era.

După masa de seară, Inman şi-a verificat pachetele pe care le ţinea sub pat. Avea în rucsac o pătură şi o bucată de pînză cerată pentru aşternut pe jos, iar acum a adăugat cana, oala de gătit şi cuţitul. Sacul de merinde fusese umplut treptat cu biscuiţi uscaţi, mălai, o halcă de carne de porc sărată, o bucată de carne uscată de vită, pe care le cumpărase de la personalul spitalului.

Pe urmă s-a aşezat la fereastră şi a urmărit înserarea. Era un asfinţit dramatic. Mase de nori joşi, cenuşii, se îngrămădiseră la linia orizontului, dar cînd soarele a dat să cadă dincolo de muchia pămîntului, a dibuit o crestătură în nori prin care a trimis, drept în sus, o ţîşnire de lumină de culoarea jarului încins. O lumină tubulară, cu margini bine conturate, ca o ţeavă de puşcă, înfiptă în cer timp de cinci minute, după care s-a stins brusc. Inman îşi dădea seama că natura ţine uneori să atragă atenţia asupra unora dintre faţetele ei mai speciale, impunîndu-le spre interpretare. Dar acest din urmă semn, din cîte putea spune el, nu evoca decît luptă, primejdie, suferinţă. Şi nu era nevoie ca toate acestea să-i fie reamintite, aşa încît măreţul spectacol pe care i-l oferise natura îi apărea ca o risipă de efort. S-a întins în pat şi şi-a tras pătura peste el. Obosit de plimbarea în oraş, Inman nu a putut citi decît foarte puţin înainte de a adormi, cît încă nu se întunecase de-a binelea.

S-a deşteptat la un ceas din toiul nopţii. Salonul era cufundat în întuneric şi singurele sunete care ştirbeau tăcerea erau respiraţiile, sforăielile şi foielile pacienţilor în aşternut. Pe fereastră pătrundea o lumină difuză şi Inman a desluşit pîlpîirea planetei Jupiter, alunecînd spre linia de apus a orizontului. O înfiorare de vînt s-a strecurat pe fereastră şi paginile defunctului Balis au fluturat pe masă, cîteva dintre ele s-au înfoiat şi unele au captat lumina slabă, lucind ca nişte fantome miniaturale pornite să bîntuie în tenebre.

Inman s-a sculat şi a îmbrăcat hainele noi. Şi-a vîrît în rucsac cartea lui Bartram făcută sul; apoi şi-a îndesat pachetele, s-a dus la fereastra înaltă, deschisă, şi s-a uitat în noapte. Domnea întunericul lunii noi. Panglici de ceaţă se prelingeau pe jos, cu toate că, deasupra, cerul era limpede. Şi-a proptit un picior pe pervaz, a încălecat fereastra şi dus a fost.