© 1998, 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7752-8

ISBN PDF: 978-973-46-7753-5

ISBN print: 978-973-46-7715-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: desen de Vajda Lajos (1908-1941)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN TUDOR POPESCU (n. 1956, Bucureşti), absolvent al Facultăţii de Automatizări şi Calculatoare din Bucureşti, este scriitor şi gazetar, unul dintre cei mai prestigioşi din România de după 1989. Filmolog, doctor în cinematografie al Universităţii Naţionale de Artă Teatrală şi Cinematografică „I.L. Caragiale”, membru al Uniunii Scriitorilor şi Uniunii Cineaştilor. Cărţi publicate: Planetarium (Albatros, 1987, Premiul Congresului European de SF, Montpellier); Imperiul oglinzilor strîmbe (Societatea „Adevărul”, 1993, antologie SF); Copiii fiarei (ediţia I, DU Style, 1997; ediţia a II-a, Polirom, 1998; ediţia a III-a, Polirom, 2013); Timp mort (Polirom, 1998); Omohom (Polirom, 2000); România abţibild (Polirom, 2000); Un cadavru umplut cu ziare (Polirom, 2001); Nobelul românesc (Polirom, 2002); Sportul minţii (Humanitas, 2004); Libertatea urii (Polirom, 2004); Trigrama Shakespeare. Ficţiuni speculative (Corint, 2005); Luxul morţii (Polirom, 2007); Cuvinte rare (Polirom, 2009); Filmul surd în România mută. Politică şi propagandă în filmul românesc de ficţiune (1912-1989) (Polirom, 2011); Filmar (Polirom, 2013); Viaţa şi Opera (Polirom, 2016).

Trei virgulă paisprezece

— Dă patru sute şaptezeci, spune stingherit băiatul Turdeanu.

Deasupra uşii e un cap de cerb lăcuit, plantat pe o felie de lemn tăiată la unghi, pe care scrie Amintire din Buşteni. Mutra de sub coarne aduce cu a unei vaci muribunde.

— Patru sute şaptezeci de ce? zice Mînzul.

— De grade.

— Ce fel de grade?

Ăştia doi din poză sînt probabil Turdeanu şi nevastă-sa, ea mult mai slabă, el mai puţin chel.

— Ăăă… Celsius, adică nu… Kelvin.

— Hotărăşte-te.

Altfel, dotaţi oamenii. Sufragerie florentină, telecolor, video multisistem, persan pe jos. Fotoliile sînt plăcute ca o iubită care te îmbrăţişează din spate şi te întreabă cine-i. Băiatul Turdeanu tace sîrguincios. Mînzul se uită la vitrină: în mijlocul sticlărişului, altă poză, color, nea Turdeanu şi un ins cu ochelari, în şorturi, în faţa Sfinxului. Pe pereţi, întreprinderea de legume şi fructe, un car cu boi, o horă de flăcăi. Icoanele le ţin probabil în dormitor.

— Ei, ce facem, Celsius sau Kelvin? Care-i deosebirea dintre gradul Celsius şi gradul Kelvin?

— Un grad Celsius…, începe avîntat băiatul Turdeanu, apoi se opreşte şi fixează îndelung tăblia mesei. Un grad Celsius, începe iarăşi iluminat, un grad Celsius este egal cu două sute şaptezeci şi trei de grade Kelvin.

Pare surprins şi el de consistenţa aserţiunii emise. O pasăre neverosimil de viu colorată pentru un centru urban s-a aşezat pe creanga din faţa ferestrei. Are creasta înfoiată, aidoma băiatului Turdeanu, şi îşi dă întruna capul pe spate, ca şi cum ar vrea să înghită ceva.

— Nu, nu-i aşa. Răspunsul corect e: nici o deosebire. Un grad Celsius este egal cu un grad Kelvin. Diferă doar poziţia originii pe cele două scări de temperatură şi diferenţa este într-adevăr de două sute şaptezeci şi trei virgulă cincisprezece grade Celsius sau, la fel de bine, Kelvin. E clar, domnu Cornel?

Mînzul vorbeşte cu un entuziasm nebun. Mai lipseşte să zică din cînd în cînd gheaţă la mal sau are în compunere paisprezece vagoane. Puştiul e nevinovat, se zbate între primul şi al doilea nivel. Lucrurile încep să devină interesante abia cînd elevul depăşeşte nivelul trei. Bineînţeles, nici să se simtă bine dincolo de nivelul patru nu e indicat, pe urmă te face să integrezi pe degete de fiecare dată cînd deschizi gura şi te bombardează mereu cu probleme de faza pe ţară şi de internaţională.

Intră Hebe purtînd ambrozia. Zîmbeşte din cap pînă-n tocurile cui cînd spune:

— O cafeluţă, domnu Profesor.

— Vai, nu trebuia, doamna Turdeanu.

Cafeluţa e cafea, se simte de la o poştă. Mixajul cu feromonul pe care îl emană fiinţa doamnei e răscolitor.

— Îmi permiteţi să aprind o ţigară?

— Vai de mine, poftiţi, la noi se fumează, fumez şi eu, fumează şi soţul…

Mînzul nu se poate abţine:

— Ba chiar şi dom maior mai trage din cînd în cînd, nu-i aşa?

A nimerit-o prost: biata femeie face ochii mari.

— Domnule Profesor, nu înţeleg, soţul meu este…, adică ştiţi cu ce se ocupă… lucrează în comerţ…

Mînzul încearcă s-o mai dreagă:

— Ştiu, ştiu, vă rog să mă iertaţi, a fost… aşa… o glumă. E din Caragiale, doamnă…

Doamna îşi reface surîsul de control, cu toate că e încă vizibil bulversată.

— Atunci, domnu Profesor, eu nu vă mai deranjez…

Pasărea colorată a zburat. Păcat, împreună cu poza lui nea Turdeanu la Sfinx şi cu mirosul doamnei Turdeanu, îi încheagă în minte Mînzului Airlines, palmieri, specializare, Martini rosso, căldură mare şi imaginea preferată: o terasă la ţărmul oceanului, o orchestră de mulatri în sacouri albe, cîntînd încetişor vaya con dios, my darling, iar în mijlocul terasei o masă la care stau o femeie superbă – în cazul de faţă doamna Turdeanu – şi el însuşi la smoking, cu o garoafă roşie la butonieră şi o gaură rotundă în mijlocul frunţii.

— Văd că nu ne înţelegem, Cornele. Aici intervine pi. Ce este pi?

Începe să devină plictisitor. Mult mai interesantă e doamna Turdeanu, care vorbeşte la telefon în dormitorul conjugal, tolănită voluptuos pe patul uriaş, satinat. Oferă privirii o pereche de pulpe adesgo şi e de fapt în întregime o persoană memorabilă. Supoziţia cu icoanele se dovedeşte exactă.

— Nu, Tuţi, am şi eu mîndria mea, da ce crede el, că mă călăreşte cînd vrea şi cum vrea? M-am săturat, dragă, a devenit mai agasant decît Turdeanu. Şi, în plus, toată povestea aia cu Geta Niţă…

Pe noptiera din dreapta, lîngă veioză, e o carte deschisă, cu faţa în jos. Spitalul Municipal. Oare cine-o fi dormind în dreapta, domnul sau doamna?

— Nu, dragă, lasă-mă în pace, i-am zis-o clar, ştii cum le zic eu, ai vrut rahat, acum ia-l şi mănîncă-l…

Ce plictiseală şi aici. Te ia somnul.

— Da, un bou, dragă, un bou ca toţi bărbaţii…

Pe undeva trebuie să fie o bibliotecă. Este. Un mamut cît peretele, mai mult dulapuri decît rafturi. Cărţile sînt aranjate ordonat, după dimensiuni. Astea-s cărţi care n-au fost deschise niciodată, se simte după miros. Mînzul o să sară-n sus cînd le-o vedea. Undeva, pe ultimul raft, radiind ca o bucată de plutoniu, Moartea şi busola. Filele sînt gălbui, dar curate şi încă elastice, cum e pielea de fată bătrînă. „Scopul care-l călăuzea nu era imposibil, chiar dacă era supranatural. Voia să viseze un om, voia să-l viseze în integritatea lui minuţioasă şi să-l impună realităţii. Acest proiect magnific epuizase întregul spaţiu al sufletului său; dacă cineva l-ar fi întrebat de propriul său nume sau de oricare amănunte ale vieţii lui anterioare, nu ar fi reuşit să răspundă.

…La început, visele erau haotice, puţin după aceea au căpătat o natură dialectică. Străinul se visa în centrul unui amfiteatru circular, care, într-un anume fel, era însuşi templul incendiat: nori de învăţăcei taciturni îi oboseau treptele, feţele ultimilor atîrnau la o distanţă de multe secole şi la o înălţime stelară, dar erau foarte clare. Omul le dădea lecţii de anatomie, de cosmologie, de magie; feţele ascultau cu nesaţ şi încercau să răspundă cu înţelegere, ca şi cum ar fi ghicit importanţa acelui examen care avea să mîntuie pe unul dintre ei de condiţia de vană aparenţă şi să-l interpoleze lumii reale. Omul, în timpul visului şi în timpul veghei, evalua răspunsurile fantasmelor sale, nu se lăsa sedus de impostori, bănuind în anumite perplexităţi o inteligenţă în creştere. Căuta un suflet care să merite să facă parte din univers.“ Ajunge. Din cărţi de felul ăsta – dacă vrei într-adevăr să le citeşti – nu trebuie parcurse decît din cînd în cînd cîteva rînduri.

În living, Mînzul tocmai întreabă, după ton, a n-a oară:

— Deci, ce este pi?

Pasărea s-a întors împreună cu o surată de-a ei, mai pricăjită. Ciripesc în disperare, probabil comentează scena de dincolo de geam. Băiatul Turdeanu pare consternat. Pe chip i se citeşte o concentrare jignită, sute, mii de biţi sînt rulaţi pînă cînd răspunsul vine:

— Trei virgulă paisprezece…

— Nu, fii te rog atent, oftează Mînzul, nu te-am întrebat cu cît este egal pi, te-am întrebat ce este, ce reprezintă sau, dacă vrei, cum se obţine…

Tac amîndoi.

— Asta am făcut în generală, spune într-un tîrziu băiatul Turdeanu şi se cufundă într-o tăcere şi mai ofensată.

O clipă, emoţia veche de douăzeci de ani pulsează în Mînz, cotropitoare. Scrumiera rotundă de metal, măsurată în dimineaţa de iarnă, cu rigla şi sfoara, împărţirea lungimii Ecuatorului la dublul razei Pămîntului, aşa cum erau date în cartea de geografie, o zecimală după virgulă, a doua… Ceva care zvîcneşte cald în coşul pieptului şi în cap. Preeminenţa formei asupra materiei. Graniţa dintre Univers şi cel care îl gîndeşte. Semnătura artistului, cum avea să spună Sagan.

— Bun, nu-i nimic dacă nu ştii, am să-ţi explic…

— Ba ştiu, îl întrerupe băiatul Turdeanu uitîndu-se ca un partizan interogat de Gestapo, trei virgulă paisprezece.

Din imaginariu

Domnul profesor, fost jucător de fotbal de mîna a treia, împarte puştii firavi şi zdrenţăroşi în două echipe, Manchester United şi Arsenal. El este căpitanul echipei cu copii mai vioi, arbitru şi totodată comentator: priviţi-l pe Charlton, blondul cu început de chelie. Îi îmbrînceşte fără milă pe copii, ca să-i înveţe ce înseamnă jocul bărbătesc. Îşi fluieră singur un penalty pe care tot el îl execută: priviţi cum trebuie executată o lovitură de la unsprezece metri. Şutează şi ratează. Te-ai mişcat, urlă spre micul portar care se apropie fericit, cu mingea în braţe. Fără să scoată un cuvînt, puştiul îşi loveşte părinţii peste faţă rotind şoimul ţinut de gheare, pasărea ucisă, singura lui legătură cu lumea alcătuită din glasuri urlătoare şi pete cenuşii. Ga, ga, ga…, ga, ga, ga…, zbiară ademenitor plutonierul major, în tentativa sa de recuperare a gîştelor pierdute în pădure. Aparţinînd deja parcă altei lumi, doctorul murmură privind fix eticheta unei sticle din rafturile barului: „Cremă de Mandarine… Oriental… Cremă de Mandarine… Oriental…“. Lovitura se repetă. În sfîrşit, blondul Charlton cu început de chelie marchează. Aleargă fericit spre centrul terenului, în pasul ştrengarului, cu pumnul ridicat, în timp ce pe imagine se suprapune: MAN UNITED 1 ARSENAL 0. În spaţiul îngust al cabinei de vas, omul cu munci de răspundere, deranjat de la adulter de grasa şi inoportuna lui soţie, loveşte cu prosopul după muşte şi articulează printre dinţi într-un crescendo al urii greu suportabil: „Ai venit după mine… Puteai să te duci la mă-ta… sau la Călimăneşti, auzi…“. Apoi, cu precizie mulţumită, veninoasă, în timp ce ea plînge bovin pe marginea patului: „Te-am înşelat cu Vali şi cu Luminiţa Dumitrescu, de trei ori cu Vali, de patru ori cu Luminiţa“. Copiii se strîng înfioraţi unul în altul, între oţetarii înalţi. Feţele mici, scăldate în lumina verde-albăstruie izvorînd din fantasma strălucitoare înălţată deasupra mormanului de pietre, fiare ruginite, cioburi, hîrtii, oase cenuşii de vită mare. Aceeaşi lumină pe chipurile nebunului şi copilului. Avansează prin pustiul metalic, roşcat-cafeniu, sub orizontul închis, de desen animat. Volkswagenul putred, o maşinărie din alte lumi. Ultima zi a unui Pămînt calcinat de neputinţă şi neiubire.

Într-o fabrică sau pe şantier

Din camera micuţului se aude extrem de clar – ce acustică au blocurile astea noi – Modern Talking în concert.

— Ce să fac, sînt mai mult singură, Petrică e mereu plecat. Eu l-am crescut pe Cornel, singură, aşa cum m-am priceput… şi de-asta… mă gîndesc la viitorul lui, să facă şi el o facultate, că fără facultate ştiţi şi dumneavoastră cum e…

Mînzul se strîmbă. Ştie cum e cu, şi-i ajunge. Doamna trage din ţigară de parcă ar suge citronadă cu paiul.

— De-asta vreau să-mi spuneţi, dar ştiţi, sincer, vă rog să fiţi foarte sincer… are şanse?

Mînzul fumează metodic. Tace. A uitat lecţia sau vrea să creeze suspans? Recules, purificat, începe să rostească silabele sacre:

— Doamnă (domnule), ca să fiu sincer (vă rog să mă credeţi), băiatul (fata) dumneavoastră posedă o deosebită (remarcabilă) inteligenţă nativă.

A sărit peste probabil moştenită din familie.

— Are însă goluri în cunoştinţe, goluri destul de mari. Nu ştiu cum e situaţia cu profesorul de la şcoală…

Face o pauză în aşteptarea reacţiei standard. Madam Turdeanu ţîşneşte prompt la întîlnire:

— Profesorul, da, profesorul, un ăla, un coate-goale…

Maţe-fripte.

— …de cînd îl ştiu umblă într-o gioarsă de costum bleumarin, îl terorizează pe bietul Cornel, umbla copilu toată ziua prin oraş în loc să se ducă la şcoală. Acasă n-a spus nimic, e o fire foarte sensibilă, îmi seamănă, se închide în el şi se consumă. Da m-am lămurit eu cum stau lucrurile, l-am pus pe Petrică să discute cu o cunoştinţă de-a lui din minister, se aranjează, luna asta îl mută, îl mută sigur pe nenorocit.

Ceva plăcut, binefăcător se insinuează în încăpere; atmosfera se încălzeşte, devine mai intimă. Există acum duşmanul comun, catalizatorul cel mai sigur pentru orice comuniune sufletească.

— Nu mai e şcoala de altădată, suferă Mînzul într-o pauză de respiraţie a doamnei. Se simte bine. A golit al patrulea ciocănel din whisky-ul absentului şi cu atît mai simpaticului dom Petrică. Madam Turdeanu arată remarcabil pentru vîrsta ei. Argumentează, se agită, se indignează, ochii îi strălucesc, pieptul îi palpită. Mînzul ţine isonul, intonînd periodic:

— Aşa e, doamnă, nu mai există respect, nu mai există curăţenie.

Plimbă prin creier, ca şi cum ar suge o fondantă, imaginea doamnei Turdeanu în diverse poziţii.

— Cum să vă spun, domnule, îmi inspiraţi încredere…

Cîtă dreptate aveţi, doamnă. E un artist al sufletului, Mînzul Sec. Un balerin de clasă. Şi n-ai fi zis dacă îl vedeai acum 8-9 ani: un studenţaş asocial, neînstare să lege două vorbe cu o femeie. Îşi plimba scurta scorojită din Berceni în Drumul Taberei, din Militari în Dămăroaia, pentru nişte poli nenorociţi pe care şi pe ăia îi era nu ştiu cum să-i ceară de la cîte-o văduvă amărîtă sau de la nişte lefegii strîmtoraţi. Dacă vi s-ar spune, îndată ce Mînzul vă va fi făcut cunoscut tariful orar, că au fost vremuri în care tînărul acesta bine din faţa dumneavoastră stătea patru-cinci ceasuri gratis cu cîte un puşti mai isteţ, n-aţi crede nici în ruptul capului, nu-i aşa? Pe atunci Mînzul avea pretenţia să-i înveţe pe alţii, cînd el însuşi nu ştia lucruri elementare. Stimată doamnă, găsea de cuviinţă să-i comunice unei doamne fine, aşa ca dumneavoastră, unii oameni pot să cînte, iar alţii nu (non omnia possumus omnes, avea să scandeze acru peste un sfert de veac), unora le pune Dumnezeu creionul în mînă, în timp ce alţii nu sînt în stare să schiţeze un cal identificabil ca atare, şi aşa stau lucrurile şi cu matematica, cu fizica şi cu fiica dumneavoastră, Marinela, sau Manuela, sau Mirela. În vremurile acelea de demult, încă nu aflase că adevărul e un antibiotic, adică e un principiu antivital, cum avea să-i explice mai tîrziu bunul său prieten Hilbert; cu el se moare, nu se trăieşte. Îşi făcea tot soiul de scrupule: ce se face el dacă oiţa domnului pică la vară, şi pică sigur. De-atunci încoace a descoperit fel de fel de situaţii, nu-i aşa, care pot să apară: n-a fost copilul în stare să se concentreze, l-a luat cu rău de la lingurică, le-a dat greu, foarte greu, sînt nişte bestii ăştia cu examenele lor, de fapt, ce să ne dăm pe după deget, e vorba de societatea crudă care îi zdrobeşte pe copiii de familie bună. Şi ei or să-nghită chestia asta? Păi, bineînţeles c-or s-o înghită, fiindcă i-ai testat de la bun început, ştii cu cine ai de-a face, ăsta-i şpilul, nu elevii ţi-i alegi, ci părinţii.

— În ziua de astăzi, unde întorci capul, numai lume vulgară, de proastă condiţie. Peste tot numai mitocani care put. Uneori, domnule profesor, mi-e pur şi simplu jenă că sînt o Radovanu…

Hait. E o cîrpă Mînzul dacă nu cere dublu. A început să se încrunte circumspect, se gîndeşte probabil la ăia de pe Radu Beller care ziceau că se trag din Cantuniary sau Lahovary şi l-au reclamat la circa financiară. Nu e cazul, doamna Turdeanu e damă fină, se vede de la o poştă; acum aproape că are lacrimi în ochi:

— O origine nobilă, domnu Stănescu, e o pacoste în ziua de azi…

— Ştiu, doamnă, din nefericire ştiu prea bine asta. Mă cheamă Stănescu după tată, mama e o Kretzulescu.

Da, ramura din Strehaia.

— Extraordinar, deci şi dumneavoastră… atunci mă puteţi înţelege, ştiţi ce simt, nu-i aşa?

Cum dracu. Părerea dintotdeauna a Mînzului a fost că ăştia care se trag din cîte cineva, fie şi din patronul de la „Leul şi Cîrnatul“, sînt cei mai indicaţi. Au un anume fatalism al lor, ştiu să-nghită găluşca. E-adevărat că poţi să te înavuţeşti ca-n basme dacă-i bagi fata la medicină unei ţigănci florărese, dar e şi riscant dacă o zbîrceşti, poţi să te trezeşti că te caută şatra să-ţi lase sînge.

— Cornel pe mine mă moşteneşte, îl vedeţi cum e, sensibil, reţinut, poţi foarte uşor să-l răneşti. Vă daţi seama că n-ar putea lucra într-o fabrică sau pe şantier.

Tot aşa zicea şi madam Bîrlogeanu,

vai, domnu Stănescu, Bebiţă e o comoară de băiat, dar e extrem de greu adaptabil, n-aţi putea dumneavoastră, care sînteţi un om deosebit, să. Ba da, doamnă. La vedere, Mînzul se prezentase în costumul bleumarin, cu care probabil o să se şi îngroape, înghiţise un stîlp de telegraf şi întrebase glacial, în vreme ce Bîrlogenii se gudurau în jurul lui: unde e elevul? În clipa următoare uşa sufrageriei se deschidea larg, iar Mînzului i se înnegrea cîmpul vizual: un haidamac cît uşa, de vreo dooşase, dooşapte de ani (Mînzul să tot fi avut pe atunci douăzeci şi trei), se apropia cu paşi de bătăuş încercat. Cu ce preferaţi să începem, mecanică, termodinamică, electricitate, întrebase Mînzul cam nesigur, îndată ce rămaseră singuri. Numitul Bebiţă îl privea lung, cercetător. Mă băieţică, zisese într-un tîrziu, tu nu te uiţi la tine cum arăţi? Ai nişte cearcăne pînă la brîu, vă chinuie rău în facultatea aia, ia de-aici o ţigară bună, scoatem şi-un coniac şi s-o lăsăm moartă cu chestiile astea. Mînzul pierduse aerul din plămîni: domnule… Bebe, e o neînţelegere… eu mă aflu aici ca să – şi se oprise sufocat de ridicol. Lasă, domne, îl bătuse Bebe pe spate, mai bine vorbim de gagici.

Astfel, opt luni de zile fusese plătit ca să fumeze, să bea coniac fin şi să discute despre femei. Îşi mai potolea remuşcările uitîndu-se la ce aveau prin casă Bîrlogenii şi zicîndu-şi că de unde ia el nu se cunoaşte. Mai făcea din cînd în cînd cîte-o încercare: mă, Bebe, măcar o problemă de plan înclinat să facem, dă-o-ncolo de treabă, altfel să ştii că abandonez. Fii serios, ce, nu ţi-e bine? Dacă pleci tu, care măcar eşti băiat simpatic, cine ştie ce mameluc îmi mai aduc ăi bătrîni pe cap.

Culmea era că Bebiţă nu era prost deloc, avea combinaţiile lui, vara disc-jockey, iarna monitor de schi, babacii ăştia s-au senilizat de tot, zicea, chestia cu facultatea a devenit la ei o idee fixă, am dat pînă acum la asé, la geofizică, la îmbunătăţiri funciare, la medicină. Anu ăsta i-a apucat cu politehnica.

— Doamnă,

dar dacă vreţi să dea la politehnică, tot undeva în producţie o să ajungă.

Doamna Turdeanu zîmbeşte larg:

— Lăsaţi, dom Profesor, să facă Cornel facultatea şi să trăim noi pîn-atunci…

Mînzul se ridică. Cornele, domnul profesor pleacă. Deci, joia viitoare, la aceeaşi oră. Da, doamnă, joia viitoare şi în toate joile, Mînzul Sec va fi prezent ca să-şi înfigă pîlnia în fontanela simpaticului dumneavoastră fiu şi să-i toarne pe-acolo tot soiul de cunoştinţe pozitive. O să fie al naibii de greu, dar merită efortul. Cornel trebuie să ştie matematică. Ce dacă el visează să repare casetofoane, să brodeze, să cînte la ocarină sau pur şi simplu să asigure prînzul cîinilor vegetarieni. Cornel trebuie să fie inginer. De drumuri, de motoare, de calculatoare, de maşini prăşitoare, numai să fie. Cinci ani de zile să răzbească din primăvară pînă-n toamnă, ca la Plevna, dintr-un re în alt re, încercînd să înghită, pentru a le vomita apoi intacte, toate cîte le spun şi le scriu profesorii pe tablă. Şi la capătul acestor cinci ani, răsplata visurilor: o bucată de carton cu chenar şi poză. Mai are de făcut un scurt, chiar facultativ ocol prin provincie, după care i se va găsi un post în capitală unde să nu poată produce pagube de prea mari proporţii. Spre exemplu, Institutul de Studii, Cercetări, Optimizări şi Perfecţionări în Tehnologia Colgherelor. Pe scurt ISCOPTC.

— Săru mîna, doamnă. La revedere, domnu Cornel.