Michel Bussi, Un avion sans elle

Copyright © Presses de la Cité, a department of Place des Éditeurs, 2012

First published by Presses de la Cité

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5334-8

ISBN PDF: 978-973-46-5335-5

ISBN print: 978-973-46-5175-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Ayzek09, Sommersby/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MICHEL BUSSI s-a născut în 1965 la Louviers (Haute-Normandie, Franţa) şi este scriitor, politolog şi profesor de geografie la Universitatea din Rouen. A început să scrie în anii ’90, dar publică primul roman, Code Lupin, abia în 2006, cînd manuscrisul pe care îl propune unui editor local este în sfîrşit acceptat. Romanul va atinge repede cifra record de nouă ediţii. I-au urmat alte titluri: Mourir sur Seine (2008), Sang famille (2009), Nymphéas Noirs (2011), ultimul fiind unul dintre cele mai premiate romane în Franţa anului 2011. Uimitorul roman Fetiţa cu ochi albaştri (Un avion sans elle, 2012), tradus în 25 de ţări, îl propulsează printre cei mai reputaţi autori contemporani, fiind recompensat cu Prix Maison de la Presse 2012 şi Prix du Roman populaire 2012. Ultimele două romane publicate sunt Ne lâche pas ma main (2013) şi N’oublier jamais (2014).

Pentru Malou, mică libelulă născută

odată cu această poveste

23 decembrie 1980, ora 00.33

Avionul Airbus 5403 Istanbul-Paris coborî vertiginos. Un plonjon de aproape o mie de metri în mai puţin de zece secunde, aproape vertical, înainte de a se stabiliza din nou. Cei mai mulţi pasageri dormeau. Se treziră brusc, cu senzaţia terifiantă de a fi aţipit într-un montagne-russe.

Urletele, şi nu zgâlţâielile avionului, o treziră brusc pe Izel din somnul ei fragil. Cu golurile de aer şi rafalele de vânt se obişnuise în cei aproape trei ani de când bătea lumea-n lung şi-n lat pentru compania Turkish Airlines. Era ora ei de pauză. Dormea de mai puţin de douăzeci de minute. Doar ce-şi deschisese ochii, că Meliha, colega ei de tură, mai bătrâioară, îşi apleca deja spre ea decolteul sugrumat.

— Izel? Izel? Grăbeşte-te! Arde! Afară viscoleşte, se pare. Vizibilitate zero, spune comandantul. Ieşi pe culoar?

Izel afişă aerul stewardesei experimentate care nu intră în panică pentru atâta lucru. Se ridică de pe scaun, îşi rearanjă taiorul, îşi trase puţin fusta, îşi admiră pentru o clipă reflexia corpului drăguţ de păpuşă turcească în ecranul stins din faţa ei şi înaintă către culoarul din dreapta.

Pasagerii treziţi nu mai urlau, ci făceau ochii mari, mai mult uimiţi decât neliniştiţi. Avionul continua să se încline când într-o parte, când în cealaltă. Izel începu să se aplece cu calm către fiecare dintre ei.

— Nici o grijă, totul este în regulă. Doar trecem printr-o furtună de zăpadă pe deasupra Munţilor Jura. Vom fi la Paris în mai puţin de o oră.

Surâsul lui Izel nu era forţat. Spiritul ei deja hoinărea către Paris. Trebuia să petreacă acolo trei zile, până la Crăciun. Se înviora ca o copilă la ideea că se vor juca de-a cadânele eliberate în capitala franceză.

Grijulie cu pasagerii, vrând să-i liniştească, se adresă, rând pe rând, unui băiat de zece ani care se încleşta de mâna maică-sii, unui tânăr manager cu cămaşa şifonată cu care i-ar fi plăcut să se reîntâlnească a doua zi pe Champs-Élysées, unei turcoaice căreia vălul, fără îndoială nearanjat din cauza trezirii brutale, îi acoperea ochii pe jumătate, unui bătrân chircit, aplecat, cu mâinile îndesate între genunchi, care o implora din priviri…

— Totul e bine, vă asigur.

Izel înainta cu calm pe culoar când avionul Airbus se aplecă din nou într-o parte. Izbucniră câteva ţipete. Un tânăr aşezat în dreapta stewardesei, care ţinea în mâini un walkman cu casetă, strigă, cu un aer fals amuzat:

— Şi looping-ul, pe când?

Îi răspunseră câteva râsete timide, imediat acoperite de plânsetul unui bebeluş. Copilul era culcat într-un coşuleţ chiar în faţa lui Izel. La câţiva metri. Privirea stewardesei se aşternu peste fetiţa în vârstă de doar câteva luni, care purta o rochiţă albă cu flori portocalii ce ieşea de sub un pulover tricotat, din lână bej.

— Nu, doamnă, interveni Izel. Nu!

Mama, aşezată chiar alături, îşi desfăcea centura pentru a se apleca asupra fiicei.

— Nu, doamnă, insistă Izel. Trebuie să rămâneţi cu centura pusă. E obligatoriu. Este…

Mama nici măcar nu încercă să se întoarcă, nicidecum să-i mai răspundă stewardesei. Pletele ei lungi, desfăcute, cădeau peste coşuleţ. Bebeluşul urla, mai tare încă.

Izel şovăi asupra conduitei pe care să o adopte. Se apropie.

Avionul coborî şi mai mult. Trei secunde, poate încă o mie de metri.

Izbucniră câteva ţipete scurte, dar cei mai mulţi pasageri păstrară liniştea. Muţi. Conştienţi că mişcarea avionului nu mai era provocată doar de simple rafale hibernale. Sub efectul smuciturii, Izel căzu într-o parte. Cotul ei îi înfipse walkmanul proprietarului acestuia în partea dreaptă a pieptului, tăindu-i răsuflarea. Tânăra se ridică, fără să-şi îngăduie timpul de a-şi cere scuze.

Chiar în faţa ei, fetiţa de trei luni plângea în continuare. Maică-sa se apleca din nou către ea, începând să desfacă centura de siguranţă a copilului…

— Nu, doamnă! Nu…

Izel se enervă. Îşi trase cu un gest maşinal fusta ridicată peste ciorapul căruia îi fugise un ochi. Ce balamuc! Le va fi meritat din plin, cele trei zile şi două nopţi de plăceri la Paris!

Totul se petrecu atunci foarte repede.

Pentru o clipă, Izel crezu că aude, ca un ecou, un alt plânset de bebeluş undeva în avion, ceva mai departe, pe stânga. Mâna tulburată a tipului cu walkman îi atinse în treacăt nailonul gri de pe coapse. Bătrânul turc îşi trecuse o mână peste umărul femeii cu văl şi o ridica pe cealaltă, rugătoare, către Izel. Mama, chiar în faţa ei, în picioare, îşi întindea braţele pentru a-şi strânge fiica, eliberată de chingile coşuleţului.

Fură ultimele imagini de dinaintea coliziunii, înainte ca avionul Airbus să înfrunte muntele.

Şocul o azvârli pe Izel cu zece metri mai încolo, către ieşirea de siguranţă. Picioruşele ei adorabile în ciorapi negri se răsuciră ca membrele unei păpuşi de plastic în mâinile unei fetiţe sadice; pieptul ei firav fu strivit la contactul cu tabla; tâmpla ei stângă explodă la impactul cu colţul uşii de evacuare.

Izel muri pe loc. Din acest punct de vedere, fu cea mai norocoasă.

Nu apucă să vadă cum se sting luminile. Nu văzu cum avionul se răsuceşte ca o cutie de suc ordinară la contactul cu o pădure de arbori care păreau să se sacrifice unul câte unul pentru a încetini cursa nebună a avionului Airbus.

Când, în sfârşit, totul se opri, nu simţi cum se răspândeşte mirosul de kerosen. Şi nici nu avu vreo durere când explozia îi sfârtecă trupul, ei şi celor douăzeci şi trei de pasageri mai apropiaţi de ea.

Nu urlă când flăcările invadară habitaclul, prinzându-i ca într-o capcană pe cei o sută patruzeci şi cinci de supravieţuitori.

Optsprezece ani mai târziu

1

29 septembrie 1998, ora 23.40

Din acest moment, ştiţi deja totul.

Crédule Grand-Duc îşi ridică stiloul, iar privirea i se pierdu înainte, în apa limpede a imensului vivariu. Ochii îi urmăriră câteva clipe zborul disperat al libelulei-arlechin care-l costase aproape două mii cinci sute de franci în urmă cu mai puţin de trei săptămâni. O specie rară. Una dintre cele mai mari din lume, replică exactă a strămoşului ei preistoric. Libelula lungă se agita de la un geam la altul, în mijlocul unui roi frenetic de câteva zeci de alte libelule. Prizoniere. Prinse ca într-o capcană.

Toate simţeau că se apropie de moarte.

Stiloul se aşternu din nou pe foaie. Mâna lui Crédule Grand-Duc se agită, nervoasă.

Am recenzat în acest caiet toate indiciile, toate pistele, toate ipotezele. Optsprezece ani de investigaţii. Totul este consemnat în această sută de pagini. Dacă le-aţi citit cu atenţie, ştiţi acum la fel de multe ca mine. Poate veţi avea mai multă perspicacitate? Poate veţi urmări vreo direcţie pe care am neglijat-o? Poate veţi găsi cheia, dacă există vreuna? Poate…

De ce nu?

Pentru mine s-a terminat.

Stiloul se ridică, tremură la câţiva milimetri deasupra hârtiei. Ochii albaştri ai lui Crédule Grand-Duc se pierdură încă o dată în geamul neted al vivariului, apoi alunecară către şemineu, în care flăcări lungi devorau un vraf de ziare, hârtii şi bibliorafturi, înainte de a se aşterne încă o dată pe caiet. Stiloul alunecă.

Să spun că n-am nici regrete, nici remuşcări ar fi exagerat, dar am făcut tot ce mi-a stat în putinţă.

Câteva secunde bune, Crédule Grand-Duc privi ţintă la ultimul rând, apoi închise încet caietul verde-pal.

Am făcut tot ce mi-a stat în putinţă, îşi repetă el, în sfârşit satisfăcut de concluzia sa.

Ora 23.43

Îşi aranjă stiloul într-un suport din faţa lui, luă din dreapta biroului un post-it galben pe care îl lipi pe coperta caietului. Mâna i se îndreptă din nou către suportul cu obiecte de scris. Degetele apucară un marker cu care scrise pe petecul de hârtie, cu litere răsfirate, pentru Lylie. Împinse caietul către marginea biroului şi se ridică.

Privirea lui Grand-Duc întârzie câteva clipe pe birou, unde strălucea o placă de cupru. Grand-Duc citi, cu ironie, Crédule Grand-Duc, detectiv privat. Afişă un surâs dezamăgit. Toată lumea îi spunea Grand-Duc de multă vreme, acum nimeni nu-i mai folosea prenumele ridicol. Nimeni, în afară poate de Émilie şi de Marc Vitral. Şi asta când fuseseră mai mici. Trecuse o veşnicie de atunci.

Grand-Duc merse în bucătărie. Aruncă o ultimă privire către chiuveta din inox gri, către podeaua cu dale octogonale albe, către dulapurile închise, din lemn deschis la culoare. Fiecare element era în ordine perfectă, lustruit şi la locul lui; orice urmă de viaţă anterioară fusese meticulos ştearsă, ca într-o casă de închiriat care trebuie restituită proprietarului. Grand-Duc era scrupulos până la capăt, până la ultima suflare. Ştia acest lucru. Asta explica multe. De fapt, totul.

Se întoarse, înaintă spre şemineu până ce aproape simţi căldura cum îi linge mâinile. Se aplecă şi aruncă în vatră două bibliorafturi. Se dădu înapoi pentru a se feri de jerba de scântei.

Fundătura…

Îşi consacrase mii de ore pentru a merge până la capătul celui mai mărunt detaliu al acestui caz… Toate indiciile, însemnările, cercetările îşi luau acum zborul, sub formă de fum. Urmele investigaţiei aveau să dispară în numai câteva ore.

Optsprezece ani de investigaţie, în zadar.

Ce ironie…

Întreaga lui viaţă se rezuma în acel autodafe al cărui martor unic era.

Ora 23.49

Peste paisprezece minute, Lylie va avea optsprezece ani, cel puţin oficial… Cine era ea? Încă nu avea nici o certitudine. O şansă din două, ca în prima zi. Cap sau pajură.

Lyse-Rose sau Émilie?

Dăduse greş cu cercetările. Mathilde de Carville cheltuise o avere, optsprezece ani de salariu, degeaba…

Grand-Duc înaintă către birou şi-şi mai turnă un pahar de vin gălbui. Vechi de cincisprezece ani, din rezerva specială păstrată de Monique Genevez, poate singura amintire plăcută a investigaţiei, în cele din urmă. Zâmbi ducându-şi paharul la buze. Nu avea nimic din caricatura bătrânului detectiv alcoolic, era mai curând genul care coboară rar şi cu zgârcenie în pivniţă, la marile ocazii. Aniversarea lui Lylie era una dintre acestea, în seara de-acum. Şi, cel puţin, şi ultimele lui minute de viaţă.

Detectivul dădu pe gât paharul de vin.

Era chiar una din rarele senzaţii pe care le va regreta, inimitabilul gust al acelui vin gălbui îi străbătea corpul, arzându-l cu o durere delicioasă, făcându-l să uite timp de o deşertare obsesia, enigma fără răspuns căreia îşi consacrase viaţa.

Grand-Duc lăsă paharul pe birou şi mută caietul verde-pal, şovăind dacă să-l deschidă pentru o ultimă oară. Observă post-it-ul galben, pentru Lylie.

Ar rămâne carnetul, suta de pagini redactate în ultimele zile… Pentru Lylie, pentru Marc, pentru Mathilde de Carville, pentru Nicole Vitral, pentru poliţai, pentru avocaţi, pentru oricine ar dori să se scufunde în această punere în abis…

O lectură fermecătoare, fără îndoială. O veritabilă capodoperă, o investigaţie poliţistă care îţi taie răsuflarea… Totul era acolo…

Mai puţin finalul…

Redactase un roman-anchetă căruia i se va fi smuls ultima pagină, un thriller din care ultimele cinci rânduri s-ar fi şters.

O înşelătorie…

Probabil viitorii cititori s-ar crede mai iscusiţi decât el, s-ar încrâncena… s-ar gândi ei, să găsească soluţia.

La urma urmei, şi el crezuse… Avusese întotdeauna acel soi de certitudine că exista o dovadă, că ecuaţia se putea rezolva, că trecuse el pe lângă ceva. O impresie, doar o impresie, dar atât de stăruitoare… Certitudinea asta îl făcuse să trăiască până la scadenţa de astăzi, aniversarea a optsprezece ani ai lui Lylie, peste zece minute… Poate că doar inconştientul lui întreţinea această iluzie, pentru a-l împiedica să-şi piardă cu totul nădejdea, ar fi fost atât de crud să fi căutat vreme de atâţi ani cheia unei probleme fără soluţie…

Am făcut tot ce mi-a stat în putinţă, reciti detectivul. Restul nu-l mai privea, acum.

Grand-Duc aruncă o ultimă privire prin încăpere. Se abţinu să meargă să aranjeze sticla goală şi paharul murdar şi surâse iarăşi în sinea lui. Poliţaii şi medicii legişti care se vor apleca peste corpul lui, în câteva ore, nu-şi vor bate capul cu un pahar neşters. Sângele şi creierul aveau să i se răspândească într-o baltă vâscoasă peste biroul din acaju şi peste parchetul ceruit. Vor mânji totul. Dacă nu-i va fi sesizată dispariţia de îndată, ceea ce era cel mai probabil (cui i-ar putea lipsi, oricum?), putoarea cadavrului său îi va atrage pe vecini, un corp în putrefacţie scăldat în excrementele insectelor necrofage care-şi vor fi început ospăţul.

Cu atât mai bine, gândi Grand-Duc.

Se aplecă şi aruncă în şemineu o bucăţică de carton care le scăpase flăcărilor.

Ultima lui nobleţe.

Fără grabă, Grand-Duc se îndreptă spre secreterul din acaju care ocupa colţul încăperii din partea opusă şemineului. Deschise sertarul din mijloc, scoase din toc un revolver, un Mateba ca nou, al cărui metal gri scânteie în lumină. Mâna detectivului scotoci mai adânc în sertar şi scoase trei gloanţe. De 38 de milimetri.

Grand-Duc surâse. Cu un gest antrenat, basculă butoiaşul şi introduse uşor gloanţele în lăcaşuri.

Unul singur ar fi ajuns, chiar dacă se cam îmbătase, dacă avea să tremure, desigur, să şovăie. Dar fără îndoială s-ar descurca să-şi pună pistolul la tâmplă, să-l ţină ferm, să apese.

Nu putea să se rateze, chiar şi cu şaizeci şi doi de centilitri de vin în sânge.

Puse revolverul pe birou, deschise sertarul din stânga, scoase de acolo un ziar, un număr din L’Est républicain foarte vechi, îngălbenit. De luni întregi se tot gândea la acea punere în scenă macabră, la ritualul simbolic care îl va ajuta s-o isprăvească, să-şi ia zborul deasupra labirintului, definitiv.

Ora 23.54

Câteva ultime pagini se răsuceau sub muşcătura flăcărilor, în şemineu. Privirea detectivului alunecă spre vivariu şi spre bâzâitul funebru al libelulelor. Alimentarea electrică era întreruptă de treizeci de minute. Private de oxigen, lipsite de hrană, libelulele nu vor supravieţui nici măcar o săptămână… Cheltuise totuşi o sumă colosală pentru a cumpăra speciile cele mai rare, cele mai vechi; vreme de mulţi ani petrecuse ore întregi cu întreţinerea vivariului, se îngrijise să le hrănească cu tot soiul de insecte minuscule, să le fortifice, să le acupleze, mergând până a le asigura îngrijirea, atunci când era în misiune, de către o firmă specializată.

Atâtea eforturi pentru a le lăsa să moară. Şi pe ele…

În cele din urmă e plăcut, gândi Grand-Duc, să decizi astfel viaţa şi moartea altora, să protejezi pentru a condamna mai bine, să dai speranţă pentru a sacrifica mai bine. Să te joci cu destinul, ca un dumnezeu şiret şi imprevizibil… La urma urmei, şi el fusese victima unui astfel de zeu sadic…

Crédule Grand-Duc se aşeză pe scaunul de la birou, împinse din nou, pe negândite, caietul verde-pal, mai aproape de margine, ca şi când s-ar fi temut să nu-l mânjească picăturile de sânge.

Desfăcu ziarul L’Est républicain pe birou, chiar în faţa lui. Ediţia din 23 decembrie 1980. Reciti prima pagină a ziarului, încă o dată: Salvată ca prin minune de pe Mont Terrible.

Titlul bara întreaga pagină întâi a ziarului. Chiar sub acesta, o fotografie destul de neclară dezvăluia silueta unei carcase de avion sfărâmate, arbori scoşi din rădăcină, zăpadă mânjită de salvatori. Câteva rânduri detaliau catastrofa, sub fotografie:

Prăbuşire dramatică a avionului Airbus 5403 Istanbul-Paris, pe coasta Muntelui Terrible, la frontiera franco-elveţiană, în noaptea dintre 22 şi 23 decembrie 1980. O sută şaizeci şi opt din cei o sută şaizeci şi nouă de pasageri şi membri ai echipajului au murit pe loc sau au pierit în capcana flăcărilor. A scăpat ca prin minune doar un bebeluş de trei luni, aruncat de coliziune înainte să ia foc carlinga.

Grand-Duc ridică ochii. Avea să moară aplecându-se puţin în faţă, trăgându-şi un glonţ în cap. Ar cădea peste pagina întâi a ziarului. Sângele lui ar colora fotografia dramei, petrecută mai înainte cu optsprezece ani, amestecându-se cu sângele celor o sută şaizeci şi opt de victime. Ar fi găsit astfel, peste câteva zile, peste câteva săptămâni. Nimeni nu l-ar regreta… Nicidecum familia de Carville… Familia Vitral poate că ar suferi puţin… Émilie, Marc. Mai ales Nicole.

O culme, ironia supremă.

Ar fi descoperit şi i s-ar da acel caiet lui Lylie, cartea scurtei sale vieţi. Testamentul lui.

Grand-Duc îşi privi pentru o ultimă oară reflexia în placa de cupru, aproape mândru. Era un sfârşit frumos, la urma urmei, mult mai bun decât restul.

Avusese şansa lui, cel puţin asta se putea spune: optsprezece ani de investigaţii…

Ora 23.57

Venise ora.

Aşeză ziarul L’Est républicain cu delicateţe, chiar în faţa lui, îşi trase scaunul înainte şi apucă ferm crosa revolverului în palma lui umedă.

Braţul i se ridică, încet.

Atingerea ţevii reci pe tâmplă îl făcu să tremure, fără voie. Dar era pregătit. Alcoolul îl va ajuta.

Încercă să-şi golească mintea, să nu se gândească la glonţul aflat la câţiva centimetri de creier, care avea să-i străbată craniul…

Să nu se mai gândească la nimic, să privească ţintă la neant.

Arătătorul i se îndoi pe trăgaci. Nu mai avea decât să apese şi totul se va fi isprăvit.

Să închidă ochii sau să-i deschidă?

O picătură de sudoare i se rostogoli pe frunte şi căzu pe ziar.

Să-i deschidă şi să isprăvească.

Corpul se aplecă, ochii îi priviră ţintă ziarul, aflat la douăzeci de centimetri înaintea lui. Privi pentru ultima oară fotografia carlingii calcinate, pe cea a pompierului din faţa spitalului din Montbéliard, ţinând delicat trupuşorul mult prea albastru. Bebeluşul salvat ca prin minune.

Arătătorul de pe trăgaci deveni mai ferm.

Ora 23.58

Ochii detectivului coborâră încă puţin, de-acum goi, pierzându-se în cerneala neagră a primei pagini a vechiului cotidian. Glonţul avea să-i perforeze tâmpla, fără să întâmpine cea mai mică rezistenţă. Nu mai avea decât să-şi îndoaie degetul, încă un pic, câţiva milimetri. Privirea i se aţinti, pentru veşnicie; cerneala neagră a ziarului se făcu mai clară, ca obiectivul unui aparat de fotografiat care se reglează, ca o ultimă fereastră spre lume, înainte ca totul să se scufunde în ceaţă.

Arătătorul. Trăgaciul.

Ochii larg deschişi.

Inimaginabilul îl străfulgeră pe Grand-Duc, ca şi când o descărcare electrică pe cât de intensă, pe atât de neaşteptată îl străbătuse.

Ceea ce privea ţintă nu era cu putinţă. O ştia!

Degetul îşi reduse presiunea, încet.

Grand-Duc crezu mai întâi că i se năzare, că avea o halucinaţie provocată de moartea iminentă, un mecanism de apărare născocit de creier…

Nu!

Ceea ce vedea, ceea ce citea pe ziar era aievea. Îngălbenit de ani, puţin şters, şi totuşi nu lăsa loc de îndoială.

Totul era acolo.

Spiritul detectivului porni la drum, de-a lungul anilor eşafodase atâtea ipoteze, cu sutele, dar acum avea punctul de plecare, nu-i mai rămânea decât să tragă de fir, totul se va deznoda cu o simplitate descumpănitoare.

Totul era limpede, evident…

Îşi coborî arma şi, fără voie, lăsă să-i scape un râset de dement.

Privi pendula.

Ora 23.59

Tot nu-i venea să creadă ce vedea. Îi tremurau mâinile. Un imens fior îl străbătea de la ceafă până în partea de jos a spinării.

Izbutise!

Soluţia se găsea acolo, în ziar, pe prima pagină, de la bun început. Aştepta răbdătoare: fusese riguros imposibilă descoperirea ei la vremea respectivă, cu optsprezece ani în urmă. Toată lumea citise ziarul cu pricina, îl analizase în detaliu, de mii de ori, şi totuşi nimeni nu putuse ghici, în 1980, şi nici în toţi anii următori.

Soluţia sărea în ochi… cu o condiţie.

O singură condiţie. Absolut delirantă.

De a deschide ziarul cu optsprezece ani mai târziu!

2

2 octombrie 1998, ora 8.27

Cei doi erau iubiţi sau frate şi soră?

Întrebarea o sâcâia de aproape o lună pe Mariam, patroana barului Lénine, din colţul făcut de avenue de Stalingrad cu rue de la Liberté, la câţiva metri de piaţa din faţa universităţii Paris VIII – Vincennes – Saint-Denis. La ora aceea matinală, barul era pe trei sferturi gol, iar Mariam profita de răgaz pentru a aşeza în ordine mesele şi scaunele.

Cei doi despre care era vorba şedeau ca de obicei la capătul barului, aproape de fereastră, la o mescioară pentru doi, privindu-se drept în ochii albaştri, ţinându-se de mână.

Iubiţi?

Prieteni?

Fraţi?

Mariam oftă. O enerva incertitudinea. De felul ei, se baza pe o judecată mai degrabă sigură când venea vorba despre poveştile de dragoste ale studenţilor săi. Se reapucă de treabă, mai avea încă mese de şters, poate să dea şi cu mătura; în câteva minute, staţia Saint-Denis – Université, capătul liniei 13 a metroului, îşi va revărsa miile de studenţi grăbiţi, stresaţi, deja preocupaţi… Staţia nu se deschisese decât de patru luni: inaugurarea ei metamorfozase deja cartierul. Facultatea de la Saint-Denis era de-acum legată direct cu inima Parisului.

Mariam aranjă fără menajamente scaunele în jurul meselor, conştientă că dintre miile de studenţi studioşi şi anxioşi o proporţie deloc neglijabilă va face un popas mai lung sau mai scurt la Lénine, preţ de-o cafea, cât să fumeze o ultimă ţigară în linişte ori să întârzie clipa în care se va închide în vreun amfiteatru… Să întârzie la curs… ori să nu mai meargă deloc, până la urmă… Mariam cunoştea iureşul de la ora 8.45. Văzuse cum se preschimbă, încetul cu încetul, universitatea Paris VIII – Vincennes – Saint-Denis, marea universitate a Ştiinţelor Umaniste, a Societăţii, a Culturii, din răzvrătită, într-o universitate de periferie banală şi cuminte. De-acum înainte, cei mai mulţi profi vor strâmba din nas dacă vor fi numiţi la Paris VIII, ei ţintiseră Sorbona, sau Jussieu, dacă nu se putea altfel… Înainte de deschiderea staţiei de metrou, profii trebuiau să traverseze cartierul La Plaine Saint-Denis, să se confrunte un pic cu împrejurimile. Acum, cu metroul, se isprăvise şi cu asta. Profii se lăsau înghiţiţi de metrou, linia 13, pentru a se repezi către locurile de prim rang ale culturii pariziene, biblioteci, laboratoare, ministere, instituţii superioare…

Mariam se întoarse către tejghea pentru a căuta o cârpă de şters şi aruncă o privire discretă spre cuplul care nu contenea s-o intrige, blonda drăguţă şi băietanul încremenit.

Perechea asta îi măcina nervii. Perfida enigmă sfârşise prin a o bântui.

Cine erau?

Mariam nu înţelesese niciodată o boabă despre cum funcţiona învăţământul superior, despre parţiale, module, greve, dar nimeni nu ştia mai bine ca ea să supravegheze pauzele dintre orele de curs. Nu citise o iotă din Robert Castel, Gilles Deleuze, Michel Foucault, Jacques Lacan, profii-vedete de la Paris VIII, cel mult li se încrucişaseră paşii o dată-de două ori, la ea în bar sau în piaţa universităţii, totuşi se considera o expertă în psihanaliza, sociologia şi filosofia chinurilor şi iubirilor studenţeşti. Îşi dădăcea protejaţii, obişnuiţi ai cafenelei, şi se ocupa de cele ale inimii cu o competenţă pe deplin profesionistă.

Încă o dată, Mariam îşi întoarse capul spre cuplul de lângă geam. Relaţia dintre cei doi de-acolo era totuşi mai tare decât experienţa şi intuiţiile ei.

Émilie şi Marc.

Incertitudinea asta o sâcâia în ultimul hal.

Amanţi timizi sau rubedenii?

Mister. Mariam nu reuşea să-şi facă o idee precisă. Ceva nu se lega. Atât de asemănători şi atât de diferiţi. Mariam le cunoştea prenumele, reţinea cum îi cheamă pe toţi obişnuiţii barului.

El, Marc, studia la Paris VIII de doi ani deja şi era un client fidel la Lénine. Înalt, mai degrabă drăguţ pentru un băiat, dar cu un aer un pic prea amabil, gen „Micul Prinţ“ nepieptănat, cam visător, cu o anumită lipsă de clasă; profilul studentului abia scos în lume care încă nu cunoaşte codurile vestimentare, cu o latură provincială, dar şi fără bani, ce nu-şi poate oferi o garderobă la modă, modernă… Cât priveşte munca, Marc părea că nu se omoară prea tare… Studia pe îndelete dreptul european, din câte înţelesese ea… Un calm, un contemplativ în ultimii doi ani. Mariam înţelesese de ce.

El o aştepta. Pe Émilie a lui…

Fata sosise anul acesta, în septembrie. Deci era pesemne cu doi-trei ani mai mică decât el.

Da, aveau trăsături comune. Accentul un pic popular a cărui provenienţă Mariam nu izbutea s-o stabilească, dar care era incontestabil acelaşi cu cel al lui Marc. Şi totuşi. Acel accent nu i se potrivea lui Émilie, personalităţii ei, şi nici prenumele, banal, curent… Émilie era blondă, ca Marc, cu ochi albaştri, ca Marc… Semănau cât de cât. Dar pe cât de stângace, de simple, puţin împrumutate erau gesturile lui Marc, pe atât Émilie afişa un nu-ştiu-ce diferit în felul ei de a merge, un gen de nobleţe în felul în care-şi ţinea capul, o eleganţă rasată în cea mai mică mişcare, o graţie ce părea moştenită dintr-o ascendenţă rară, dintr-o educaţie privilegiată… O aură poate frecventă în alte universităţi, în intimitatea marilor familii, a marilor institute, a şcolilor normale superioare, dar aproape nelalocul ei aici, printre studentele din La Plaine Saint-Denis.

Alt mister, în ceea ce priveşte banii: nivelul de trai al lui Émilie părea la antipozi faţă de cel al lui Marc. Mariam era capabilă să evalueze dintr-o ochire originea, calitatea, costul hainelor purtate de studenţii ei, de la H & M la Zara, trecând prin Jennyfer sau Yves Saint Laurent…

Émilie nu era de Yves Saint Laurent… dar nici departe. Ce punea pe ea, cu eleganţă şi simplitate, o cămaşă de mătase oranj şi o fustă neagră cu tăietură asimetrică, costa fără îndoială o mică avere… Nu, Émilie şi Marc, chiar dacă veneau din acelaşi loc, nu aparţineau aceleiaşi lumi.

Şi totuşi erau de nedespărţit.

Exista între ei o complicitate care nu se inventează, care nu se fabrică în câteva luni de studenţie, de parcă ar fi trăit dintotdeauna împreună… Faptul se vedea în miile de mici atenţii protectoare ale lui Marc pentru Émilie, discrete, sistematice, o mână pe umăr, un scaun tras, o uşă ţinută, un pahar umplut…

Mariam ştia să descifreze acele gesturi: obişnuinţe de frate mai mare faţă de o surioară!

Şterse un scaun, îl puse la loc cu energie, fără a înceta să se gândească la cuplul cu pricina.

Émilie sosise la Paris VIII în septembrie, ca şi când Marc îi pregătise terenul, petrecând doi ani să-i ţină locul cald în amfiteatru, sau la masa de lângă fereastră, în barul Lénine. Mariam simţea în Émilie o studentă strălucită, ambiţioasă, rapidă şi hotărâtă. Artistă. Interesată de literatură. Determinarea ei era vizibilă când scotea o carte, un curs, când recapitula citind rapid, pe diagonală, note asupra cărora Marc ar fi zăbovit, cu mare chin, ceasuri întregi.

Frate şi soră, atunci, în pofida diferenţei sociale?

Numai că Marc era îndrăgostit de Émilie!

Fapt care iarăşi sărea în ochi.

Nu ca un frate: ca un amant pierdut! Era evident pentru Mariam, în cea mai scurtă privire. O febră, o pasiune, imposibil să se fi înşelat.

Mariam nu mai înţelegea nimic.

Îi spiona de o lună întreagă. Lupu-şi schimbă părul, dar năravul, ba. Aruncase pe furiş o privire peste numele de pe un dosar, de pe un test pus pe masă. Ştia cum îi cheamă.

Marc Vitral.

Émilie Vitral.

Până la urmă, asta nu o făcea să progreseze cu nimic. Ipoteza logică era că ar fi frate şi soră… Dar cu gesturile incestuoase cum rămânea? Mâna lui Marc pe talia lui Émilie. Poate pur şi simplu se căsătoriseră. Între optsprezece şi douăzeci de ani…? Neobişnuit pentru nişte studenţi, dar posibil… Sau să fi fost simplă coincidenţă de nume? Dar Mariam nu credea într-o asemenea posibilitate, decât dacă era vorba de o legătură de rudenie mai îndepărtată, ca între veri, sau de o familie recompusă, complicată…

Scaunele treceau rând pe rând pe sub cârpa agitată a lui Mariam, hârşâind gresia din bar.

Émilie părea să ţină mult la Marc. Totuşi, privirea ei era mai complexă, dificil de citit, adesea pierdută, mai ales când era singură, ca şi când ascundea o rană, o profundă tristeţe… Melancolia îi oferea lui Émilie acel farmec defazat, acea distanţă faţă de lume care o făcea diferită de restul pipiţelor din campus. Nici un student din barul Lénine nu se sfia s-o mănânce din ochi pe frumoasa Émilie, dar probabil din cauza acelei distanţe, a acelei reţineri, nici un student ieşit la agăţat nu îndrăznise s-o abordeze…

În afară de Marc!

Émilie era a lui, pentru ea era aici. Nu pentru studii. Nu pentru facultate. Ci doar pentru a fi cu ea, pentru a o proteja.

Ca o gardă de corp.

Fapt pe care Mariam îl pricepuse.

Dar restul? Legătura care îi unea? Deseori Mariam încercase să stea de vorbă cu Émilie şi cu Marc, despre una, despre alta; fără să afle însă nimic intim.

Cu atât mai rău, pentru moment lăsa deoparte toate astea; va afla ea ce şi cum, într-o bună zi.

Se zorea să şteargă ultimele mese când Marc ridică mâna.

— Mariam, spuse el, ne aduci două cafele şi un pahar cu apă pentru Émilie?

Mariam surâse în sinea ei. Marc nu cerea niciodată cafea când era singur, dar comanda întotdeauna când era cu Émilie. O cafea lungă.

— S-a făcut, porumbeilor, răspunse Mariam.

Ca să-i testeze.

Marc afişă un surâs stânjenit. Nu şi Émilie. Ea-şi ţinea capul uşor plecat. Abia acum Mariam îşi dădea seama că Émilie avea o figură înspăimântătoare în dimineaţa aceea, chipul deformat al cuiva care a pierdut o noapte, chiar dacă arbora un surâs de circumstanţă, eleganţa ei putând fi înşelătoare. Angoasa unui examen, a unei nopţi de recapitulări, a unui portofoliu care trebuia predat de urgenţă?

Nu, era altceva.

Mariam azvârli zaţul la coşul de gunoi, clăti expresorul. Cafeaua curse în ceşti.

Ceva grav.

Ca şi când Émilie trebuia să-i dea o veste dureroasă lui Marc. Mariam văzuse atâtea întâlniri de adio, întâlniri patetice, băieţi bravi care rămâneau singuri în faţa cafelei în timp ce fata pleca, puţin stânjenită, dar mai ales eliberată. Émilie avea chipul unei fete care-şi petrecuse noaptea gândindu-se şi care în zori a făcut o alegere definitivă, gata să-şi asume consecinţele pe care hotărârea le presupune.

Mariam merse încet spre capătul barului Lénine, ducând pe o tavă cele două cafele şi paharul cu apă.

Bietul Marc. Oare bănuia că era deja condamnat?

Mariam ştia şi să devină discretă. Lăsă cafelele şi se întoarse, fără a asculta.

3

2 octombrie 1998, ora 8.41

Marc Vitral aşteptă câteva clipe, să se îndepărteze Mariam. Se aplecă spre rucsacul lui Eastpack pus alături de scaun şi scoase de acolo un cubuleţ cu latura de câţiva centimetri învelit în hârtie de staniol.

— La mulţi ani fericiţi, Émilie, spuse el cu voce veselă.

Îi întinse pachetul.

Émilie îşi dădu ochii peste cap, prefăcându-se mânioasă.

— Marc! îl certă ea, mi-ai urat deja de trei ori la mulţi ani în ultima săptămână… Ştii bine că n-am nevoie de toate astea…

— Şşştt… Deschide-l.

Émilie se încruntă şi desfăcu pacheţelul. Descoperi o bijuterie de argint. O cruce cu forme complicate ale cărei extremităţi se terminau cu un mic romb, mai puţin cea de sus, străpunsă de un cerc larg şi cu o coroană deasupra. Émilie luă bijuteria în mâini.

— Ai înnebunit, Marc…

— Este o cruce tuaregă! Se pare că există douăzeci şi una de cruci diferite. Câte o formă originală pentru fiecare oraş din Sahara. Asta este crucea din Agadez. Îţi place?

— Bine-nţeles că-mi place. Dar…

Marc continuă, nepotolit:

— Din câte se spune, romburile reprezintă cele patru puncte cardinale… Cel care dăruieşte o cruce tuaregă oferă lumea întreagă…

— Cunosc legenda, murmură Émilie cu voce blândă. „Îţi dăruiesc cele patru colţuri ale lumii pentru că nu pot şti unde vei muri.“

Marc nu-şi putu reţine un surâs stânjenit. Bineînţeles, Lylie cunoştea deja totul despre crucile tuarege, ca despre tot restul. Tăcură câteva clipe. Émilie îşi duse mâna către ceaşca de cafea. Instinctiv, Marc făcu la fel. Degetele îi alunecară, sperând să întâlnească degetele ei. Deodată, mâna lui Marc încremeni pe masă, ca bătută în cuie. Lylie purta un inel pe inelar! Unul de aur, foarte atent lucrat, care încastra un safir deschis la culoare; o bijuterie veche, superbă, care costa probabil o avere. Marc n-o mai văzuse înainte. Privirea i se înceţoşă câteva secunde bune de aburii geloziei care îl năpădeau de fiecare dată când vreun detaliu pe care nu-l pricepea punea distanţă între Lylie şi el. Apucă să bâiguie:

— Acest… inel… Este… al tău?

— Nu… l-am furat azi-dimineaţă, în Piaţa Vendôme!

Marc nu-şi reveni. Pleoapa îi tremura uşor. Deşi crucea tuaregă din argint pe care i-o dăruise îl costase un weekend şi trei nopţi de jucat de-a centralistul pentru France Telecom, „jobul“ lui de student, ea părea o gigea din talcioc în comparaţie cu acel inel. De altfel, Lylie pusese deja bijuteria africană în scrinul ei mic de pânză. Pe când acea piesă de colecţie…

Tânărul se forţă să bea o gură de cafea şi îngăimă:

— Acest… inel al tău. E… un cadou? De aniversare?

Émilie îşi coborî ochii încet.

— Oarecum… E mai complicat… E magnific, nu?

Ea făcu o pauză, căutându-şi cuvintele.

— Îţi voi explica, nu te supăra, nu pentru asta. Nu pentru inel, în orice caz…

Émilie îşi puse mâna peste cea a lui Marc.

„Nu te supăra, nu pentru asta. Nu pentru inel, în orice caz…“

Cuvintele se ciocneau în capul lui Marc. Ce voia să spună? Lylie arăta groaznic în dimineaţa aceea, de parcă nu dormise noaptea, chiar dacă se străduia să-i zâmbească, lungindu-şi cafeaua cu puţină apă, ca de obicei. Deodată, ca şi când ar fi luat o hotărâre importantă, privirea lui Émilie se ilumină, fata bău câteva picături din cafea şi se aplecă la rându-i către geanta ei pentru cursuri, de unde scoase un caiet cu coperta verde-pal pe care i-l întinse lui Marc.

— Poftim, Marc, e rândul meu. E pentru tine!

O nelinişte surdă îl năpădi din nou pe Marc.

— Ce e?

— Carnetul lui Grand-Duc, răspunse Émilie fără a-i lăsa lui Marc timp să respire. Mi l-a adus alaltăieri, cu o zi înainte de aniversarea mea. În fine, mai degrabă mi l-a lăsat în cutia de scrisori, sau mi l-a trimis prin cineva, l-am găsit de dimineaţă.

Marc atinse precaut caietul, cu vârful degetelor. Pleoapa îi tremura din nou.

Caietul. Însemnările lui Grand-Duc… Acum înţelegea. Émilie îşi petrecuse ultimele două zile şi două nopţi citind şi recitind caietul… Optsprezece ani de investigaţie a detectivului privat bătrân şi nebun. Durata unei vieţi. A lui Émilie. Zi după zi, bob numărat.

Cadoul de aniversare, pe naiba!

Marc căută indicii în privirea fetei. Ce anume găsise în caiet? Ce adevăr? O nouă identitate? O seninătate, în cele din urmă? Sau nimic? Doar întrebări fără răspunsuri…

Émilie nu lăsa să se întrevadă nimic. Era prea puternică la acel joc. Îşi turna uşor apă în cafea, un ritual, şi o bea cu înghiţituri mici.

— Vezi tu, Marc, în sfârşit mi-a încredinţat carnetul. Aşa cum mi-a promis întotdeauna. Adevărul, pentru trecerea mea în rândul adulţilor.

Émilie izbucni într-un râs mai mult nervos decât spontan. Marc şovăia să ia caietul.

— Şi…? zise el încurcat. Spune ceva în carnetul ăsta? Ceva important? Ştii… ştii acum?

Émilie se eschivă iarăşi, îşi întoarse ochii spre geam şi spre piaţa din faţa universităţii Paris VIII, pe care studenţii o traversau în valuri răzleţe.

— Ce să ştiu?

Marc simţea cum îl cuprinde exasperarea. Cuvintele i se ciocniră din nou în cap, dar nu mai ieşiră: „Să ştii pentru ce a fost plătit atâta amar de vreme terminatul ăsta de detectiv privat! Să ştii cine eşti, Lylie. Cine eşti!“.

Émilie se juca distrată, cu mâna stângă, cu montura inelului. Un amestec de oboseală şi de răceală părea s-o facă indiferentă la enervarea crescândă a lui Marc.

— E rândul tău, Marc. E rândul tău să citeşti caietul.

Totul se răvăşea în mintea lui Marc, nu mai avea nici măcar forţa de a se gândi la inelul straniu pe care îl purta Émilie. Cine i-l dăruise? Când? De ce? Văzu caietul cum alunecă până la el şi se auzi răspunzând:

— De acord, libelula mea… Îl voi citi, mama lui de carnet…

Tăcu o clipă, apoi:

— Dar tu, tu eşti bine?

— Da… Nu-ţi face griji. Mi-e bine.

Émilie îşi muie buzele în cafea, lipăind băutura, ca şi când se forţa s-o bea.

Nu! Nu era bine.

Émilie ascundea ceva. Ceva descoperit de Grand-Duc, ceva notat în caiet. Identitatea ei?

— Grand-Duc a lăsat vreo însemnare, împreună cu caietul, vreau să zic?

— Nu, nici una, dar tot ce era de spus e în caiet…

— Şi-atunci?

— Vei citi. E mai bine dacă vei citi tu însuţi.

— Dar Grand-Duc, el unde e acum?

Privirea lui Émilie se adumbri, ca şi când dispunea de o informaţie îngrozitoare pe care nu voia s-o dezvăluie. Se uită ostentativ la ceas. Marc tresări:

— Trebuie deja să pleci?

— Da… N-am curs în dimineaţa asta. Tu, da! La zece! Drept constituţional european. Curs practic cu tânărul şi pasionantul Grandin! Trebuie să te las, Marc.

Marc se strâmbă fără reţinere.

— Unde te duci?

Émilie turnă o ultimă picătură de apă în cafea, bău restul fără grabă şi se uită din nou la Marc, obosită. Se aplecă spre geantă, apoi se ridică aproape instantaneu.

— Am… am un alt cadou pentru tine.

Îi întinse un pacheţel-cadou, abia mai mare decât o cutie de chibrituri.

Marc încremeni.

Îl năpădea un presentiment sinistru. Totul părea fals în atitudinea lui Émilie. Aerul ei vesel, gesturile ei forţate să pară fireşti.

— Dar nu trebuie să-l deschizi de îndată, continuă fără pauză Émilie, ci numai după ce plec. După o oră! Promiţi? Pot avea încredere în tine? E ca la jocul de-a v-aţi ascunselea, trebuie să-mi laşi timp să dispar, închizi ochii şi numeri, să zicem, până la o mie…

Émilie părea să-şi fi pus toată energia rămasă în tentativa de a-şi deghiza recomandarea într-un joc amoros gratuit. Dar Marc nu era naiv.

— Promiţi? insistă Émilie.

Marc încuviinţă dând din cap, resemnat. Privirile li se întâlniră, îndelung. Pleoapele lui Émilie clipiră cele dintâi.

— Nu, n-o vei face. Eşti căpos ca un catâr, Marc, te cunosc eu, o să-l desfaci imediat ce mă întorc cu spatele…

Marc nu negă. Émilie ridică o mână graţioasă.

Tot cu afurisitul ăla de inel.

— Mariam?

Patroana barului, ca şi când le pândea acţiunile şi gesturile, reacţionă la sfert de cheie şi apăru instantaneu în faţa mesei lui Marc şi Émilie.

— Mariam, îţi încredinţez o misiune. Îţi las acest pachet. Trebuie să i-l dai lui Marc peste o oră, nu mai devreme! Chiar dacă te imploră, te plăteşte sau te şantajează… Şi, dacă mă gândesc bine, tot peste o oră mi-l trimiţi la curs, în sala B 318, negreşit!

Mariam se trezi cu pacheţelul în mână.

— Am încredere în tine, Mariam.

Femeia nu avea de ales. Émilie se ridică brusc, îşi îndesă în geantă cutia în care se afla crucea tuaregă şi îl sărută cast pe Marc. Jumătate pe obraz, jumătate la colţul buzei. Ambiguu, ca pentru a o sfida pe Mariam…

Émilie împinse uşa de sticlă a barului Lénine şi dispăru în piaţa universităţii, ca o fantomă, înghiţită de fluxul de studenţi.

Uşa se închise în urma ei.

Mariam strânse pacheţelul în căuşul palmei. Avea s-o asculte pe Émilie, bineînţeles, dar nu se dădea în vânt după acest joc. Avea experienţa cuplurilor care se despart, femeile vădesc în acele momente o determinare şi o imaginaţie uimitoare.

Émilie era una dintre acele femei.

Toată acea punere în scenă puţea a minciună. Émilie fugea cât o ţineau picioarele, iar cadoul din mâna ei era o bombă cu ceas. Marc n-ar fi trebuit niciodată s-o lase să plece aşa. Băiatul ăsta de treabă era prea naiv, prea încrezător… Mariam încă nu-şi dăduse seama dacă fata care fugea de el îi era soră, soţie, iubită sau prietenă, nu izbutea să priceapă ce legătură îi unea, dar era sigură că Émilie nu avea decât un scop în minte.

Să rupă acea legătură.