Originally published in France under the title

LA SECONDE GUERRE MONDIALE DANS LE DISCOURS POLITIQUE RUSSE

À la lumière du conflit russo-ukrainien

Copyright © L’Harmattan, 2016

www.harmattan.fr

© 2017 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7100-7

ISBN PDF: 978-973-46-7101-4

ISBN print: 978-973-46-6866-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © sunnyfrog/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

STÉPHANE COURTOIS (n. 1947) este istoric, director de cercetări la CNRS. S-a specializat în comunismul francez şi internaţional şi în totalitarism. De același autor la Editura Polirom: Dicţionarul comunismului (coord., 2008) și Comunism și totalitarism (2011).

GALIA ACKERMAN (n. 1948) este doctor în istorie la Universitatea Paris-1 Panthéon Sorbonne şi cercetătoare asociată la Universitatea din Caen. Scriitoare, jurnalistă şi traducătoare, este autoarea şi coordonatoarea mai multor lucrări, în special despre Ucraina şi despre ideologia Rusiei postsovietice, printre care Les silences du Tchernobyl (coord., 2006) şi Tchernobyl: retour sur un désastre (2007).

Introducere

Ucraina: indispensabila
îndatorire de a nu uita istoria

Stéphane Courtois

Director onorific în cercetare la CNRS1*

Predă istoria comunismului la ICES2**
(La Roche-sur-Yon)

În dimineaţa zilei de joi, 21 noiembrie 2013, am avut onoarea să prezint, la Academia de Ştiinţe a Ucrainei din Kiev, comunicarea de deschidere a unui colocviu internaţional consacrat Memoriei victimelor Holodomorului. În limba ucraineană, Holodomor înseamnă „exterminare prin foame” şi este numele emblematic dat foametei organizate în 1932-1933 de către puterea comunistă de la Moscova împotriva ţărănimii din Ucraina orientală, care a provocat moartea a milioane de persoane – bărbaţi, femei şi copii. Ferm hotărât să înăbuşe orice tendinţă de autonomie ucraineană, Stalin a pus în acelaşi timp să fie exterminată o mare parte a elitelor naţionale ale Republicii Socialiste Ucrainene, inclusiv comuniste. Apoi a iniţiat memoricidul, interdicţia absolută de a evoca tragedia, pentru a împiedica victimele să se recunoască în calitate de victime şi să-l indice pe călăul lor. Un memoricid întreţinut de urmaşii săi până la sfârşitul anilor 1980.

La 20 noiembrie 2013, seara, echipa de fotbal a Ucrainei pierduse meciul în faţa Franţei, ratând astfel participarea la Cupa Mondială din Brazilia 2014. Mi-am început deci discursul prin a-mi cere scuze ca francez asistenţei, amintind totodată că ceea ce pe moment putea părea o dramă naţională nu se putea compara nicicum cu imensa catastrofă a Holodomorului. Şi am urat succes acestei ţări care, în sfârşit, şi-a cucerit independenţa în 1991 şi care, în ciuda inevitabilelor incidente şi zvâcniri ale postcomunismului, părea, de la Revoluţia Portocalie din 2004, să se îndrepte spre un regim democratic şi spre deschidere către Uniunea Europeană.

La sfârşitul după-amiezii, în timp ce discutam cu un prieten ucrainean în apropierea Parlamentului, brusc, acesta a fost acostat de un deputat agitat, care l-a informat că preşedintele în exerciţiu, Viktor Ianukovici, tocmai anunţase că nu va semna acordul de asociere dintre Ucraina şi Uniunea Europeană, prevăzut pentru 29 noiembrie. Această schimbare totală, care lăsa să se întrevadă o apropiere a regimului de Rusia lui Vladimir Putin, a iscat dintr-odată o agitaţie vizibilă şi o tensiune foarte mare. Le-am resimţit în aceeaşi seară la Opera din Kiev, la premiera mondială a unei opere a compozitorului american de origine ucraineană Virko Baley, consacrată Holodomorului şi intitulată „Pământ roşu. Foamete”. Mi s-a cerut să spun câteva cuvinte înainte de reprezentaţie şi am insistat asupra faptului că „a venit timpul formării unei memorii europene comune a teribilului secol XX, o memorie care să ţină seama nu doar de o tragedie sau alta, ci de toate tragediile”. Şi am subliniat munca remarcabilă începută în acest sens de Platforma pentru memoria şi conştiinţa europeană, care grupează în toată Europa – „de la Atlantic la Ural”, conform celebrei formule a generalului de Gaulle – zeci de asociaţii ce lucrează la elaborarea comună a ceea ce Paul Ricœur numea „memoria justă”. Dar deja, după reprezentaţie, în foaierul operei, unde se organizase o mică recepţie, discuţiile despre decizia lui V. Ianukovici erau aprinse. Iar la ieşire, câteva zeci de tineri manifestanţi fluturau paşnic steaguri ucrainene şi europene.

În dimineaţa zilei de vineri, 22 noiembrie, la Casa Ucrainei – cea mai mare clădire din Kiev, fostul Muzeu Lenin – au fost inaugurate două expoziţii simultane: una intitulată „Executaţi prin foamete: genocidul necunoscut al ucrainenilor”, iar cealaltă „Totalitarismul în Europa”, punând în paralel cele două mari regimuri totalitare din anii 1930 şi 1940, comunist şi nazist. Şi acolo, în prezenţa a trei foşti preşedinţi ai Republicii independente Ucraina, am reamintit importanţa noţiunii de „totalitarism” şi influenţa Cărţii negre a comunismului, care tocmai fusese publicată în ucraineană.

Dar reflecţia istorică era deja antrenată de valul de indignare care zguduia Kievul de la schimbarea subită de direcţie a lui V. Ianukovici. În ziua aceea turna cu găleata peste capitala ucraineană şi fiecare se întrista, văzând în acest semn al cerului prevestirea împiedicării oricărei manifestaţii de protest. În drumul spre aeroport cu acelaşi prieten ucrainean, am trecut prin faţa faimosului şi giganticului bust monobloc al lui Lenin, din granit roz, care trona în plin centru al Kievului. Dezamăgit, l-am întrebat puţin răutăcios dacă, într-o zi, această statuie va dispărea din peisaj. Nu mi-a răspuns. Atunci eram amândoi foarte departe de a ne imagina incredibila înlănţuire a evenimentelor care, în câteva zile, avea să ducă la marea revoltă din Piaţa Maidan şi, încă de pe 8 decembrie, la căderea şi distrugerea statuii lui Lenin, omul care, trebuie amintit, a fost inventatorul şi iniţiatorul primului regim totalitar, pe 7 noiembrie 1917.

Încă o dată, cum se întâmplă de atâtea ori, zgomotul şi furia istoriei au constrâns istoricii epocii contemporane să iasă din biblioteci, din arhive, din cabinetele lor de lucru şi să se implice în dezbaterea publică, încercând să aducă lămuriri în măsura modestelor lor mijloace. Astfel am avut, împreună cu Galia Ackerman, director executiv al Forumului European, şi câţiva colegi şi prieteni, ideea unui colocviu reunind şaisprezece specialişti din toată Europa – în special din ceea ce se numea până nu demult „Cealaltă Europă” – pentru a iniţia o reflecţie asupra folosirii şi importanţei memoriei şi a istoriei celui de-al Doilea Război Mondial în conflictul care, de la anexarea forţată a Crimeii şi invadarea Donbasului de către forţele ruse, a creat pentru prima oară după 1945 o stare de război internaţional în Europa. Colocviul a avut loc pe 16 aprilie 2015, în sediul Institutului de Ştiinţe Politice din Paris, iar textele publicate aici sunt cele rezultate în urma desfăşurării acelui colocviu.

După cum ştie toată lumea, regimul sovietic şi mişcarea comunistă în general şi-au refăcut, în 1945, în mare parte legitimitatea şi prestigiul politic şi moral datorită victoriei lui Stalin asupra lui Hitler. Comuniştii s-au prezentat atunci ca învingători ai „fascismului” şi martiri sacri; e adevărat că Germania nazistă a dus împotriva Uniunii Sovietice şi a populaţiilor ei un război de cucerire, de colonizare şi de exterminare – a comuniştilor şi a evreilor, dar şi a slavilor în general. Acesta este de altfel sensul eroic şi martirologic pe care Stalin îl atribuise încă din 1941 „Marelui Război pentru Apărarea Patriei”, nume de acum emblematic al URSS-ului în război începând din 22 iunie 1941.

Un „Mare Război pentru Apărarea Patriei” pe care Vladimir Putin, conducătorul regimului postcomunist rus din 1999, nu încetează să-l revendice pentru a-şi justifica voinţa de refacere, sub autoritatea lui, a ansamblului sovietic care a făcut implozie în decembrie 1991, ceea ce a dus la independenţa a paisprezece state noi, dintre care şase situate în Europa de Est. Un „Mare Război pentru Apărarea Patriei” pe care propaganda îl aminteşte întruna populaţiei ruse, dar şi popoarelor din fostele republici sovietice şi opiniei publice occidentale. Un „Mare Război pentru Apărarea Patriei” despre care Vladimir Putin „uită” să precizeze că a fost precedat, din august 1939 până în iunie 1941, de ceea ce s-ar putea numi o „Mare Alianţă Totalitară”, alianţa diplomatică şi militară încheiată după toate regulile între Hitler şi Stalin, pe 23 august şi 28 septembrie 1939, trecând peste cadavrul Poloniei. Această alianţă, care a fost declanşatorul celui de-al Doilea Război Mondial, a prezidat, între altele, anexarea de către Stalin a Ucrainei occidentale, apoi sovietizarea ei sub conducerea lui Nikita Hruşciov, promotorul „Marii Terori” în Ucraina orientală, în 1938. Ea a fost urmată, cinci ani mai târziu, de „eliberarea” Europei Centrale şi de Est de către Armata Roşie şi NKVD, adesea lăudată de Vladimir Putin, dar care avea prea puţină legătură cu libertatea. Şi, în acelaşi timp, întreaga Europă Centrală şi de Est vedea cum se alege praful de promisiunea alegerilor libere, proclamată la Conferinţa de la Ialta din 1945, şi suporta la rândul ei comunizarea şi rusificarea. Până când căderea Zidului Berlinului a eliberat aceste popoare de sub călcâiul Moscovei.

Existau deci, de la Oder la Nipru şi de la Marea Baltică la Marea Neagră, mai multe memorii privind al Doilea Război Mondial şi două istorii foarte diferite între ele: cea a învingătorului sovietic şi cea a popoarelor „eliberate”. Un contrast foarte clar întâlnim la Kiev, unde există la oarecare distanţă unul de altul două locuri de aducere aminte antagonice. De o parte, modestul Muzeu al Holodomorului, inaugurat de cei care au preluat puterea la Revoluţia Portocalie din 2004. De cealaltă parte, uriaşul Muzeu al Marelui Război pentru Apărarea Patriei, inaugurat în 1981 de Leonid Brejnev, pe atunci şef al comunistului şi kaghebistului Putin: acest „muzeu” este un ansamblu format din faimoasa statuie a „Patriei-Mamă” – patria „sovietică”, înaltă de 62 de metri, din oţel inoxidabil – care domină tot oraşul şi, pe o lungime de mai multe sute de metri, din basoreliefuri monumentale reprezentând, în cel mai bun stil „realist socialist”, combatanţi ai Armatei Roşii, pe un fundal sonor de cântece comuniste şi militare ruseşti.

Vizitatorul este frapat de la bun început de contrastul dintre cele două locuri de aducere aminte care trimit la două versiuni ale istoriei nu doar diferite, ci clar opuse. Şi tocmai acest contrast este analizat în detaliu de cei şaisprezece autori ai cărţii de faţă. Ei explică împrejurările în care s-a format conceptul politic al „Marelui Război pentru Apărarea Patriei”, inclusiv în refuzul din ce în ce mai clar al accesului la nişte arhive care ar risca să distrugă mitul. Arată rolul acestui mit în funcţionarea sistemului sovietic stalinist-brejnevist, importanţa lui în aplicarea memoricidului în Ucraina sovietizată – pentru ascunderea faptului că populaţia ucraineană a suferit mai mult decât oricare alta în al Doilea Război Mondial – şi în stigmatizarea susţinătorilor independenţei şi a naţionaliştilor ucraineni care, încă din timpul războiului, combăteau dominaţia comunistă. Arată, de asemenea, cum acest mit al „Marelui Război pentru Apărarea Patriei” a fost folosit în acelaşi fel împotriva popoarelor baltice, mai ales a estonienilor şi letonilor, dar şi împotriva celor 193 865 de tătari din Crimeea, deportaţi deja în masă de către Stalin în câteva zile, în mai 1944, şi care suportă o nouă persecuţie de la invadarea Crimeii de către Rusia în 2014. În sfârşit, mai mulţi autori arată cum mitul a fost puternic reactivat de Vladimir Putin în propaganda lui transmisă de mass-media aflate sub control către populaţia Rusiei, dar şi către opinia publică occidentală – de exemplu, în Franţa.

În faţa tăvălugului strivitor al propagandei ruseşti şi al reţelelor ei, reluare întocmai a metodelor sovietice bine rodate din anii 1920-1980, este indispensabil ca opinia publică franceză să dispună de o informaţie istorică, verificată şi care prezintă o privire generală asupra utilizării unui mit refondator al totalitarismului comunist după 1945, astăzi reactivat şi reciclat de puterea postcomunistă în Rusia. Este indispensabil ca Franţa să joace un rol activ în Uniunea Europeană pentru ca Ucraina independentă şi reaşezată între graniţele ei istorice recunoscute internaţional în 1991 să se poată alătura în deplină libertate ansamblului european, de care nu ar fi trebuit niciodată să fie despărţită.

1** Centre National de la Recherche Scientifique (n.tr.).

2** Institut Catholique d’Études Supérieures (n.tr.).

Capitolul I

„Marele Război pentru Apărarea Patriei”: ingredientele unui mit

Françoise Thom

Conferenţiar la Universitatea Paris-Sorbona

Pe 17 martie 2015, într-un discurs în faţa Comitetului Victoriei creat pentru organizarea sărbătoririlor de 9 mai, preşedintele rus Vladimir Putin a denunţat, o dată în plus, încercările de rescriere a istoriei celui de-al Doilea Război Mondial: „Vor să dezbine popoarele şi să provoace conflicte între ele, să folosească minciuni istorice în jocurile lor geopolitice. Obiectivul lor este clar – încearcă să erodeze forţa şi autoritatea morală a Rusiei moderne şi să o priveze de statutul de putere învingătoare, cu toate consecinţele juridice internaţionale care decurg din această situaţie”¹.

Al Doilea Război Mondial reprezintă pentru Rusia o cu totul altă miză decât ceea ce este el pentru occidentali; până acolo încât, în 2009, deputaţii din Dumă au redactat o lege care pedepseşte cu amenzi mari şi chiar cu închisoarea orice versiune a „Marelui Război pentru Apărarea Patriei” care o contrazice pe cea ortodoxă actuală a lui Putin; după ce a fost respinsă în 2012, legea a fost în sfârşit adoptată în aprilie 2014. A fost creată o Comisie contra Falsificării Istoriei, pe 15 mai 2009, pentru „apărarea Rusiei împotriva falsificatorilor istoriei şi a celor care ar vrea să nege contribuţia sovietică la victoria în Doilea Război Mondial” – în realitate, pentru a impune linia oficială referitoare la istoria războiului mondial. Comisia a fost dizolvată pe 14 februarie 2012: cum era de aşteptat, ţinând cont de alcătuirea ei, puţinii istorici nu făceau faţă responsabililor cu informaţiile şi înalţilor responsabili ai birocraţiei care domneau în sânul comisiei.

Înţelegerea motivelor acestei fixaţii în legătură cu „Marele Război pentru Apărarea Patriei” ne ajută să distingem motivaţiile profunde ale comportamentului Rusiei sub conducerea lui Putin.

Trebuie subliniat mai întâi că tema nu este nouă. Primul „Război pentru Apărarea Patriei” s-a desfăşurat între 1 şi 3 septembrie 1612, între polonezi şi ruşi, în Vremurile Tulburi*. Al doilea „Război pentru Apărarea Patriei” este războiul contra lui Napoleon din 1812. Conceptul de „Mare Război pentru Apărarea Patriei” s-a cristalizat în scrierile slavofile începând cu 1863, în momentul insurecţiei poloneze, când opinia publică din Rusia a fost invadată de un val de patriotism isteric, amintind puternic de cel din primăvara anului 2014. Mihail Katkov şi Ivan Aksakov, doi publicişti influenţi la vremea aceea, au prezentat evenimentele din 1863 ca pe un remake al celor din 1812. Pentru ei, rezistenţa ţăranilor ucraineni şi bieloruşi în faţa nobililor polonezi reprezenta „învierea Rusiei ortodoxe, oprimată de polonism şi latinitate”². Katkov se bucura deoarece, datorită crizei poloneze, asista la renaşterea poporului rus, sentimentul patriotic punând stăpânire pe toate clasele societăţii. Aksakov era de aceeaşi părere: după el, această „reacţie unanimă” le reamintea „subtililor politicieni petersburghezi” izolaţi în saloanele lor „existenţa întregului popor rus”³.

Aceste comentarii ne ajută să înţelegem de ce propaganda slavofilă a celebrat aceste două înfruntări: războiul împacă elitele cu poporul, şterge distanţa dintre clasa conducătoare şi restul populaţiei, dintre „cele două Rusii”. Războiul obligă elitele occidentalizate să-şi împrospăteze forţele la contactul cu Rusia profundă şi această întâlnire dătătoare de viaţă cu mujicul curăţă elitele de poleiala lor străină decadentă. Războiul reprezintă şi unitatea populaţiei plurietnice a Rusiei; de unde şi insistenţa lui V. Putin de a sublinia că un negustor din Nijni-Novgorod, Kuzma Minin, care, împreună cu prinţul Dmitri Pojarski, a devenit erou naţional pentru rolul său în apărarea ţării contra invaziei poloneze în 1612, era tătar: „Aceasta demonstrează unitatea poporului rus multinaţional, care simte instinctiv pericolul oricărei sciziuni, oricărei divizări sau al unei fragmentări a ţării”⁴. În situaţia din 1812, ca şi din 1941 până în 1945, războiul aduce şi o legitimitate regimului despotic rus. Dacă e să dăm crezare propagandei staliniste, victoria a demonstrat că sistemul sovietic era superior tuturor celorlalte. Sub Brejnev, scriitoraşii Partidului Comunist repetau care mai de care că „sovieticii s-au strâns în jurul Partidului în timpul invaziei hitleriste şi au salvat lumea”. Evocând cauzele victoriei din 1945, V. Putin remarca în treacăt: „Am fi câştigat oare războiul dacă regimul ar fi fost mai puţin dur, dacă ar fi semănat cu cel al lui Nicolae al II-lea?”⁵. În opinia establishment-ului rusesc, victoria împotriva Germaniei hitleriste a spălat regimul stalinist de crimele lui. Criminali şi victime au luptat alături pe fronturile celui de-al Doilea Război Mondial. Înfrângerea lui Hitler i-a acordat o amnistie permanentă lui Stalin. În formularea lapidară a Dinei Hapaeva, „mitul războiului a fost construit pentru a şterge memoria Gulagului”⁶.

Dar asta nu e tot. În cursul acestor trei conflicte, Rusia a fost expusă unui risc de distrugere a înseşi fiinţei sale. Ea s-a văzut ameninţată de influenţa străină. Potrivit patriarhului Kirill:

„În Vremurile Tulburi, în urmă cu 400 de ani, a trebuit să facem faţă unei provocări de natură religioasă, căci scopul principal al loviturii date Rusiei era credinţa însăşi. Aveam oare să ne arătăm capabili să salvăm prioritatea spirituală a ortodoxiei şi a credinţei părinţilor noştri, sau aveam să acceptăm asimilarea Bisericii Ortodoxe Ruse? Aceasta era miza în 1612. Este evident că, dacă Rusia nu ar fi rezistat, celelalte popoare ortodoxe aflate sub jugul otoman ar fi pierdut speranţa de a-şi păstra identitatea religioasă. Minin şi Pojarski nu numai că au eliberat Moscova de invadatori, ci au şi apărat destinul ortodoxiei ecumenice. În timpul invaziei napoleoniene, miza era apărarea culturii ruse, a identităţii noastre culturale – în contextul unei ofensive masive a franco-centrismului, a limbii şi normelor culturale franceze. Nu e o coincidenţă că, imediat după victoria împotriva lui Napoleon şi eliminarea barierelor spirituale impuse în secolul al XVIII-lea, am asistat la o înflorire a culturii ruse”⁷.

Patriarhul Kirill conchidea în 2012: „Fapta vitejească a strămoşilor noştri a fost uitată doar fiindcă ei şi-au sacrificat viaţa pentru patrie, nu pentru ideologie. Acum, noi trebuie să facem totul pentru ca marea victorie din 1812 şi evenimentele din 1612 să ocupe acelaşi loc în memoria poporului nostru ca şi victoria din 1945”⁸. Cu alte cuvinte, în timpul primelor două „războaie pentru apărarea patriei”, Rusia a fost ameninţată de contaminarea cu influenţa occidentală. În ambele cazuri, victoria Rusiei însemna respingerea căii occidentale.

Aceste elemente sunt prezente în cultul celui de-al Doilea Război Mondial. Dar victoria din 1945 le-a eclipsat pe cele precedente, căci succesele Armatei Roşii i-au permis Moscovei să pună în aplicare dezeuropenizarea unei jumătăţi din Europa. Procesul a început cu Pactul Ribbentrop-Molotov. Putin a declarat în noiembrie 2014 că el nu vede nimic rău în acest pact, care a marcat începutul înaintării lui Stalin spre vest. Parada militară unită germano-sovietică din 22 septembrie 1939, de la Brest-Litovsk, care sărbătorea a patra împărţire a Poloniei, a fost descrisă de către ministrul rus al Culturii, Vladimir Medinski, ca „o retragere a trupelor germane sub supravegherea autorităţilor sovietice”⁹. Acelaşi Medinski justifică astfel barbara expulzare a 430 000 de finlandezi din teritoriile anexate după „Războiul de Iarnă”: „Un conducător rus trebuie să se gândească mai întâi la supuşii lui. Şi dacă trebuie alungaţi finlandezii în pielea goală pe zăpadă pentru ca poporul nostru să fie în siguranţă, ei bine, să-i facem praf pe finlandezi şi să-i expulzăm”¹⁰.

Acordurile de la Ialta între SUA, URSS şi Marea Britanie au fost înţelese la Moscova ca o continuare a Pactului Ribbentrop-Molotov. În concepţia sovietică şi postsovietică, puterile occidentale au fost constrânse să accepte hegemonia Moscovei asupra Europei Centrale şi de Est – în vreme ce nici Roosevelt, nici Churchill nu au înţeles acordurile în acest fel, ci chiar în sens contrar, deoarece Stalin promisese alegeri „libere” în ţările „eliberate” de Armata Roşie. Astfel, problema fundamentală rămâne legitimitatea hegemoniei sovietice asupra Europei Centrale şi de Est, subînţelegându-se că, în virtutea victoriei sovietice, este interzisă compararea comunismului cu nazismul.  Victoria se consideră că l-a reabilitat pe Stalin şi că a dat Moscovei monopolul desemnării „fasciştilor”: Kremlinul este acela care decide cine este „fascist” şi cine este un susţinător al „valorilor tradiţionale”. Rusia de azi refuză să recunoască faptul că „eliberarea” Europei Centrale şi de Est de către Armata Roşie a adus cu ea, pentru ţările din aceste zone, o nouă sclavie. Ea s-a opus cu înverşunare condamnării crimelor comunismului de către Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei în ianuarie 2006.

Astfel, victoria din 1945 înseamnă triumful regimului despotic moscovit nu doar asupra Germaniei, ci şi asupra puterilor occidentale. Să-l cităm din nou pe Vladimir Medinski: „Poporul nostru nu este doar invincibil – şi i s-a întâmplat adesea să lupte singur împotriva unei coaliţii a Europei unite –, ci s-a arătat capabil şi să schimbe destinul lumii, să creeze un nou sistem mondial. Această lecţie trebuie să rămână vie în mintea noastră. Ea ar trebui să se afle în inima identităţii noastre naţionale, ar trebui să constituie baza pe care ne construim propaganda politică. (…) Trebuie să înţelegem esenţialul: noi suntem creatorii istoriei”¹¹. Înaintarea Armatei Roşii spre vest a sudat sistemul comunist şi imperiul sovietic. Nodul acesta nu a fost nici acum tăiat. Victoria din 1945 este şi acum interpretată ca legitimând hegemonia rusă asupra a mai mult de jumătate din Europa. Ruşii trăiesc încă în acea Europă divizată impusă de Stalin. De unde rezistenţa lor îndârjită faţă de lărgirea NATO.

Acest nod al celui de-al Doilea Război Mondial nu poate fi explicat decât dacă ţinem cont de faptul că, din 1941 până în 1945, Stalin a dus două războaie paralele: unul făţiş, contra Germaniei hitleriste; altul ascuns, contra „aliaţilor” săi anglo-saxoni, cum o demonstrează imensa reţea de spioni pe care a instalat-o atât în Anglia, cât şi în Statele Unite, profitând de faptul că serviciile speciale ale acestor ţări erau concentrate pe Germania. Studiul propagandei ruseşti în cursul ultimilor ani dezvăluie că, pentru oamenii Kremlinului, al Doilea Război Mondial nu s-a terminat niciodată; desigur, confruntarea cu Wehrmachtul s-a încheiat odată cu căderea Berlinului, dar războiul ascuns contra Occidentului continuă mai înverşunat ca înainte, mai intens ca oricând. În interpretarea propagandiştilor Kremlinului, occidentalii au crezut că au repurtat victoria odată cu prăbuşirea Uniunii Sovietice, dar graţie lui Putin Rusia s-a ridicat din nou şi a început să reconstituie imperiul pierdut. Desigur, Occidentul nu-şi acceptă înfrângerea. Deci Rusia reface mereu „Marele Război pentru Apărarea Patriei”. Ascultându-l pe V. Putin în campania lui electorală din 2012, aveai sentimentul că o maşină a timpului te-a întors în octombrie 1941, când duşmanul era la porţile Moscovei: „În aceste zile suntem apărătorii ţării noastre. (…) Suntem o naţiune de învingători. Avem asta în genele noastre. Vom câştiga şi de data asta. (…) Le cerem tuturor să nu aştepte nimic de la străinătate, să nu trădeze patria, ci să muncească pentru ea şi s-o iubească. (…) Bătălia pentru Moscova continuă, vom câştiga”¹². Şi, în acelaşi timp, mass-media guvernamentale au comparat anexarea Crimeii cu „a treia luptă de apărare a Sevastopolului”, iar războiul contra „juntei fasciste” de la Kiev a fost prezentat ca o reeditare a bătăliei de la Stalingrad. Ucraina a ales calea europenizării, care în viziunea Kremlinului este o ameninţare la adresa existenţei Rusiei, căci acest proces se opune istoriei Moscovei începând din secolul al XV-lea, când cuceririle teritoriale ale ţarului erau însoţite de eradicarea libertăţilor europene. Stalin refăcuse legătura cu politica principilor de la Moscova, care asocia cucerirea militară cu extinderea regimului autocratic rus.

Obsesia „Marelui Război pentru Apărarea Patriei” arată că Rusia este incapabilă să se gândească pe sine ca stat naţional. În mintea conducătorilor ei, victoria înseamnă în primul rând o „victorie morală”, după cum a proclamat Putin: „Şi noi avem dreptul moral să ne apărăm poziţiile prin orice mijloace cu perseverenţă, pentru că ţara noastră a înfruntat grosul forţelor nazismului”¹³. O victorie „morală” care autorizează Rusia să se lanseze într-o expansiune fără sfârşit. Acest avânt imperial ascunde absenţa în Rusia a „agrafelor spirituale” invocate de multe ori în propaganda oficială şi fragilitatea structurilor care asigură coeziunea statului. De unde diferenţa în privinţa cultului „Marelui Război pentru Apărarea Patriei” între epoca lui Brejnev şi cea de azi. Sub Brejnev, acest cult era totdeauna asociat „luptei pentru pace”. Războiul era eroic, dar exista un consens în URSS că războiul era şi groaznic şi trebuia evitat cu orice preţ. În Rusia lui Putin, războiul şi violenţa sunt celebrate cu accente romantice. Pacea nu mai este de dorit: „Fără război, toate naţiunile degenerează”, a explicat Vladimir Jirinovski într-o recentă dezbatere televizată¹⁴. Pacea erodează „valorile tradiţionale” pe care regimul lui Putin afirmă că le apără. Căci, pentru el, războiul este în esenţă o bătălie a voinţelor, iar în această bătălie el este convins că va învinge.

1. http://rbth.com/news/2015/03/17/putin_cynical_lies_about_wwii_victory_an_attempt_to_erode_russias_streng_ 44566.html.

*. Perioadă care se întinde între sfârşitul domniei lui Feodor I – ultimul mare reprezentant al dinastiei Riurik –, 1598, şi urcarea pe tron, în februarie 1613, a lui Mihail I Romanov, ai cărui descendenţi au domnit până în 1917 (n.tr.).

2. Apud Olga Maiorova, „Război şi mit: memoria victoriei contra lui Napoleon, în anii Revoltei poloneze (1863-1864)”, Novoe literaturnoe obozrenie, nr. 118, 2012; vezi http://magazines.russ.ru/nlo/2012/118/m20.html (în rusă).

3. Ibidem.

4. Întâlnire cu tinerii istorici, 5 noiembrie 2014; vezi http://www.kremlin.ru/news/46951.

5. Ibidem.

6. Dina Hapaeva, „History without memory”; vezi http://www.eurozine.com/articles/2009-02-02-khapaeva-en.html.

7. http://www.orthedu.ru/news/5602-patriarx-kirill-russ- kaya-istoriya-trebuet-zashhity-so-storony-grazhdanskogo-obshhestva.html.

8. http://www.patriarchia.ru/db/text/2456404.html.

9. Peter Eltsov, Klaus Larres, „Putin’s D-Day Diss”, http://www.politico.com/magazine/story/2014/06/putins-d-day-dis-107446.html#ixzz.3Uk7E2BjK.

10. Citat în interviul istoricului Mark Solonin la Radio Svoboda, 26 mai 2012; http://www.svoboda.org/content/article/ 24594139.html.

11. V. Medinski, Voina: Mifî SSSR. 1939-1945, Moscova, Olma, 2011, p. 630.

12. RBK, 23 februarie 2012.

13. Tikhon Dziadko, „Putin is using WWII for propaganda because it’s the best memory that Russia has”, The New Republic, 22 aprilie 2014.

14. EŽ, 17 martie 2015.