F.M. Dostoievski

Demonii

Roman în trei părţi

Traducere din limba rusă de Nicolae Gane

Ediţia a II-a

 POLIROM
2011

F.M. Dostoievski, Besî

© 2003, 2007, 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2245-0

ISBN PDF: 978-973-46-2350-1

ISBN print: 978-973-46-0600-9

Pe copertă: Ilia Repin, Portret de ţăran, 1877

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Să mă tai de văd vreo urmă,

Ce ne facem noi acum?

Ne-a ajuns vreun drac din urmă

Şi ne-a abătut din drum.

………………………………………………

Mulţi ca frunze toamna-n vînt,

Încotro li-i drumul oare?

Zbiară parcă-s la aman…

Se mărit-o vrăjitoare?

Îl îngroapă pe Satan?

A. PUŞKIN

Şi era acolo o turmă mare de porci, care păşteau pe munte. Şi L-au rugat să le îngăduie să intre în ei; şi le-a îngăduit.

Şi, ieşind demonii din om, au intrat în porci, iar turma s-a aruncat de pe ţărm în lac şi s-a înecat.

Iar păzitorii, văzînd ce s-a întîmplat, au fugit şi au vestit în cetate şi prin sate.

Şi ei au ieşit să vadă ce s-a întîmplat şi au venit la Iisus şi au găsit pe omul din care ieşiseră demonii, îmbrăcat şi întreg la minte, şezînd jos, la picioarele lui Iisus, şi s-au înfricoşat.

Şi cei ce văzuseră le-au spus cum a fost izbăvit demonizatul.

SFÎNTA EVANGHELIE CEA DUPĂ LUCA, Cap. VIII, 32-36

Partea întîi

Capitolul întîi

În loc de introducere, cîteva amănunte din biografia multstimatului Stepan Trofimovici Verhovenski

I

Înainte de a începe descrierea evenimentelor atît de stranii survenite recent în oraşul nostru, în care nu se petrecuse pînă atunci nimic remarcabil, mă văd nevoit, din lipsă de experienţă, să arunc o privire fugară într-un trecut mai îndepărtat şi să dau cîteva amănunte biografice ale talentatului şi preastimatului Stepan Trofimovici Verhovenski. Ele vor servi doar ca introducere la cronica a cărei istorisire mi-o propun şi care abia urmează.

Trebuie s-o spun de la început şi fără ocol: Stepan Trofimovici a deţinut întotdeauna printre noi un rol mai aparte, un rol, ca să zic aşa, civic, pe care îl juca cu atîta pasiune şi dăruire de sine, încît n-ar fi fost în stare să renunţe la el nicicînd, ba, mi se pare, nici n-ar fi putut trăi fără să-l joace. Departe de mine gîndul de a-l compara cu un actor – ferit-a sfîntul! –, mai ales că mie personal îmi inspira multă stimă. Era la el mai degrabă o chestiune de obişnuinţă sau, mai bine zis, de înclinaţie statornică şi generoasă care îl prinsese încă din anii tinereţii, cînd se legăna în visuri ademenitoare în privinţa viitoarei sale poziţii sociale şi care îl înfăţişa într-o aureolă de admirabilă atitudine civică. Astfel, îi plăcea mult situaţia sa de „persecutat“ şi, ca să zicem aşa, de „surghiunit“. Aceşti doi termeni despre care se ştie că sînt, într-o anumită accepţiune, aureolaţi de o strălucire clasică l-au captivat o dată pentru totdeauna şi, înălţîndu-l treptat în propriii săi ochi, l-au făcut de-a lungul atîtor ani să se vadă în cele din urmă ridicat pe un fel de piedestal care îi măgulea foarte tare amorul propriu. Într-un roman satiric englez din secolul trecut, se vorbeşte despre un anume Gulliver, care, trăind mulţi ani în ţara liliputanilor, cu locuitori de statură minusculă, se obişnuise într-atît a se considera un uriaş printre localnici, încît, reîntorcîndu-se în Anglia, striga pe străzile Londrei, fără să vrea, către pietoni şi birjari să se dea la o parte din drumul său, ca nu cumva să-i strivească, continuînd să se creadă un uriaş printre pitici. Lumea rîdea de el şi îl înjura, iar birjarii grosolani îl şi croiau pe uriaş cu lovituri de bici; dar era drept, oare? Ce nu face omul în virtutea obişnuinţei? Cam acelaşi lucru s-a întîmplat şi cu Stepan Trofimovici, numai că într-o formă mai puerilă şi mai inofensivă, dacă putem spune aşa, căci era, în fond, un om minunat.

Înclin să cred că spre sfîrşitul vieţii lui lumea l-a uitat cu totul, dar în nici un caz nu s-ar putea susţine că a fost cu desăvîrşire necunoscut într-o anumită perioadă. A făcut şi el parte, de bună seamă, dintr-o faimoasă pleiadă de personalităţi care au sclipit pe firmamentul vieţii publice a ultimei noastre generaţii, ba, la un moment dat, şi pentru o clipă foarte scurtă de altfel, numele său a fost trecut de către unii oameni prea grăbiţi din acea vreme chiar printre unele figuri proeminente ca Ceadaev, Belinski, Granovski şi Herzen, acesta din urmă începînd tocmai să se afirme peste hotare. Dar activitatea lui Stepan Trofimovici fusese sortită să ia sfîrşit aproape odată cu începutul ei, ca să zicem aşa, el fiind prins „în vîrtejul unui concurs de împrejurări“. Şi, de fapt, nu existase nici un „vîrtej“ şi nici un „concurs de împrejurări“, după cum s-a constatat ulterior, cel puţin în cazul său. Abia de curînd, în ultimele zile, am aflat spre stupefacţia mea, dar din surse absolut sigure, că departe de a fi fost surghiunit în gubernia noastră, cum crezuse toată lumea, Stepan Trofimovici nu s-a aflat nici măcar sub supravegherea autorităţilor. Ca să vezi unde-l poate duce pe om puterea imaginaţiei! El însuşi a crezut sincer toată viaţa că în unele sfere sus-puse este considerat primejdios şi privit mereu cu suspiciune, că cel mai mic pas al său este cunoscut şi înregistrat şi că fiecare dintre cei trei guvernatori care s-au succedat la cîrma guberniei noastre în decursul ultimilor douăzeci de ani sosea în localitate perfect edificat asupra persoanei lui, prevenit de anumite sugestii venite de sus şi înarmat la preluarea funcţiei cu instrucţiuni speciale în privinţa lui. Să fi încercat careva în acea perioadă să-i demonstreze preacinstitului nostru Stepan Trofimovici pe baze de probe incontestabile că, de fapt, n-are a se teme de nimic! Ei bine, omul s-ar fi simţit, desigur, profund atins în amorul său propriu. Şi cînd te gîndeşti că era un om foarte inteligent şi înzestrat, un om, s-ar zice, de ştiinţă, deşi ca savant… în sfîrşit, în domeniul ştiinţei nu prea a făcut el cine ştie ce mare lucru, ba mi se pare că n-a făcut chiar absolut nimic. Dar cu oamenii de ştiinţă, la noi în Rusia asemenea cazuri întîlneşti la tot pasul.

Reîntors din străinătate, el străluci la una dintre catedrele universitare pe la sfîrşitul deceniului al cincilea cu cele cîteva prelegeri ţinute despre seminţiile arabe, mi se pare; a apucat totodată să-şi susţină în mod strălucit teza despre importanţa civică şi comercială pe care ar fi putut s-o dobîndească micul orăşel german Hanau între anii 1413 şi 1428, precum şi despre cauzele speciale şi, de altfel, cu totul nelămurite care l-au împiedicat să capete o asemenea importanţă. Disertaţia aceasta reuşi să-i atingă în mod abil şi dureros pe slavofilii din acea vreme, creîndu-i în rîndurile acestora numeroşi duşmani înverşunaţi. Mai tîrziu – după ce fusese nevoit să renunţe la catedră – el mai tipări (în semn de răzbunare oarecum şi mai ales ca să arate ce fel de om au pierdut ei în persoana sa) în paginile unei reviste lunare şi progresiste, care publica traduceri din Dickens şi o lăuda pe George Sand, începutul unui studiu aprofundat, pare-mi-se asupra genezei extraordinarei nobleţe morale a cutăror cavaleri din cutare epocă, mă rog, n-aş putea spune precis, dar ceva în acest gen. În orice caz, se promova în acest studiu nu ştiu ce idee elevată, nemaipomenit de nobilă şi de generoasă. S-a zvonit apoi că publicarea în continuare a acestui opus a fost grabnic interzisă şi că însăşi acea revistă progresistă ar fi avut de suferit pentru faptul că a publicat prima jumătate a studiului. Se poate! Cîte nu ne-a fost dat să vedem pe atunci întîmplîndu-se?! Dar, în cazul de faţă, e mult mai probabil că, de fapt, nu se întîmplase nimic şi că autorul însuşi pur şi simplu din lene renunţase să-şi termine studiul. Cît despre ciclul său de prelegeri asupra arabilor, motivul pentru care a fost obligat să le întrerupă era următorul: nu se ştie în ce împrejurări şi cine anume (evident, unul dintre inamicii săi reacţionari) ar fi interceptat o anumită scrisoare adresată de Stepan Trofimovici unei anumite persoane, în care erau expuse anumite „stări de fapt“ şi, drept urmare, de undeva, de către cineva, i s-ar fi cerut unele explicaţii. Nu ştiu cît de adevărat este acest fapt, dar se relata totodată că a fost descoperită în acelaşi timp, la Petersburg, o vastă asociaţie de aproximativ treisprezece persoane care urmăreau abolirea legilor morale şi statale cu şase ani în urmă la Berlin, în prima lui tinereţe, şi care circulase în copie între doi amatori de versuri şi un student. Îl am şi eu acum în sertarul mesei. Mi-a fost dăruit anul trecut personal de Stepan Trofimovici în copie autografă recentă, cu dedicaţia autorului şi îmbrăcat într-o superbă copertă de marochin roşu. Poemul nu este lipsit de unele calităţi poetice şi chiar e scris cu oarecare talent; cam nebulos, e adevărat, dar pe atunci (adică prin deceniul al patrulea) mulţi obişnuiau să scrie în această manieră. Mi-ar fi peste putinţă a-i reda subiectul pentru că, la drept vorbind, nici nu l-am înţeles. E un fel de alegorie tratată într-o formă lirico-dramatică şi care aminteşte partea a doua din Faust. Cortina se ridică în intonaţiile unui cor feminin, apoi ale unui cor de bărbaţi, urmează un cor al elementelor naturii şi, în sfîrşit, intervine corul unor suflete care nu au trăit încă, dar aspiră intens a ajunge şi ele să se bucure de viaţă. Toate corurile acestea cîntă ceva foarte confuz, în bună parte despre nu ştiu ce blestem aducător de nenorociri, dar tratat nu fără o fină nuanţă de detaşare ironică. Brusc, scena se schimbă pentru a face loc unui fel de „Sărbătoare a vieţii“ la care cîntă pînă şi insectele, apare o broască-ţestoasă ce rosteşte nişte formule sacramentale latineşti şi, dacă nu mă înşel, pînă şi un mineral, obiect prin definiţie total neînsufleţit, îşi cîntă aria respectivă, în general toţi cîntă aproape necontenit, iar dacă se mai întrerup din cînd în cînd ca să schimbe cîte o vorbă, parcă se ceartă într-un chip la fel de confuz, dar tot cu un aer elevat. Intervine apoi o nouă schimbare de decor, care aduce pe scenă un peisaj pustiu şi sălbatic; pe acest loc rătăceşte un tînăr civilizat, care rupe şi suge nişte buruieni; la întrebarea unei zîne de ce suge aceste ierburi, tînărul răspunde că, simţind în el un prisos de vitalitate, caută uitarea, pe care o află în sucul acestor buruieni, dar că dorinţa lui supremă este de a-şi pierde cît mai repede raţiunea (o dorinţă oarecum superfluă). Apare deodată, călare pe un cal negru, un adolescent de o nespusă frumuseţe, urmat de un alai imens de oameni reprezentînd toate seminţiile lumii. Adolescentul personifică moartea la care aspiră toate popoarele. Şi, în sfîrşit, în scena finală răsare subit Turnul Babel şi nişte atleţi se zoresc să termine ultimele lucrări din vîrful turnului, cîntînd imnul speranţei noi. Cînd zidirea ajunge la capăt şi edificiul este gata, posesorul, să zicem stăpînul Olimpului, o şterge în mod caraghios, iar omenirea, înţelegînd despre ce e vorba, îi ocupă locul şi imediat se instaurează o eră nouă, cu o nouă ordine de viaţă şi cu o nouă înţelegere a esenţei lucrurilor. Acesta este poemul care a fost considerat atunci primejdios. I-am propus lui Stepan Trofimovici anul trecut să-i public imediat poemul, dat fiind conţinutul lui absolut inofensiv în zilele noastre, el a refuzat însă cu o vădită nemulţumire. Părerea că poemul său nu conţine absolut nimic tendenţios i-a displăcut şi înclin să cred că acestui fapt i se datoreşte răceala cu care m-a tratat timp de două luni încheiate. Printr-o curioasă întîmplare însă, cu totul pe neaşteptate şi aproape concomitent cu propunerea mea de a-i publica poemul în Rusia, acesta apare acolo, adică în străinătate, în paginile unei culegeri revoluţionare şi, bineînţeles, absolut fără ştirea lui Stepan Trofimovici. Ei bine, speriat la culme, el alergă mai întîi la guvernator, ticlui apoi o prea nobilă scrisoare justificativă pentru a fi trimisă la Petersburg, pe care mi-o citi de două ori, dar n-o mai expedie, neştiind cui s-o adreseze, într-un cuvînt, trăi într-o frămîntare continuă o lună întreagă; dar eu sînt convins că în străfundurile sufletului se simţea extrem de flatat. Obţinînd un exemplar al culegerii, nu se despărţea de el nici noaptea, iar ziua îl ascundea sub saltea, interzicîndu-i slujnicei să mai facă patul. Şi cu toate că se aştepta în orice zi să-i sosească de undeva nu se ştie ce telegramă, nu ezită să arboreze în acelaşi timp un aer grav de superioritate. Dar nu mai veni nici o telegramă. Tot atunci se împăcă şi cu mine, ceea ce dovedeşte extrema blîndeţe a firii sale temperate şi străine de orice ranchiună.

II

Nu m-aş încumeta să merg cu gîndul pînă acolo încît să susţin că n-a suferit niciodată pentru ideile lui. Dar sînt absolut convins acum că nimic nu l-ar fi împiedicat să-şi continue după placul inimii prelegerile despre arabii lui, cu condiţia să prezinte explicaţiile de rigoare. Dar, rănit în amorul lui propriu, el se grăbise febril să-şi vîre în cap, o dată pentru totdeauna, ideea că întreaga lui carieră a fost iremediabil distrusă de „vîrtejul unui concurs de împrejurări“. La drept vorbind, adevărata cauză care a determinat această schimbare bruscă a carierei a fost propunerea făcută mai înainte şi reînnoită într-o formă delicată, chiar în acea perioadă, de Varvara Petrovna Stavroghina, femeie foarte bogată, soţia general-locotenentului Stavroghin, de a-i încredinţa educaţia şi îndrumarea intelectuală a unicului ei fiu, în calitate de distins mentor şi de prieten, fără a mai vorbi de remuneraţia excepţională pe care urma s-o primească pentru osteneala lui. Propunerea aceasta îi fusese adresată întîia oară pe cînd se afla încă la Berlin, în anul morţii soţiei sale. Prima lui soţie era o jună cam zvăpăiată din gubernia noastră, cu care se căsătorise în anii încă nesăbuiţi ai primei tinereţi: o fiinţă fermecătoare, de altfel, dar care i-a pricinuit multe necazuri, întrucît el nu dispunea de mijloace de întreţinere corespunzătoare stilului ei de viaţă, precum şi din alte motive de ordin mai intim şi mai delicat. Despărţită de trei ani de soţ, ea deceda la Paris, lăsînd în grija tatălui un băieţaş de cinci ani, „fructul primei iubiri fericite şi neîntinate încă de nici o pată“, cum lăsă el să-i scape la un moment dat în faţa mea într-un acces de melancolie. Adus imediat în Rusia, puişorul fu încredinţat unor mătuşi, rude îndepărtate dintr-un colţ de ţară, care s-au ocupat tot timpul de creşterea şi de educaţia lui. Stepan Trofimovici a declinat atunci propunerea Varvarei Petrovna şi în scurt timp, adică la mai puţin de un an de la decesul primei sale soţii, se recăsători cu o berlineză nu prea vorbăreaţă, deşi n-ar fi avut de invocat nici un argument în justificarea acestui pas. Se conturară totuşi curînd şi alte motive prin care se putea explica refuzul său de a accepta postul de preceptor: îl tenta răsunătoarea faimă a unui renumit profesor din acea vreme şi se grăbi să-şi ia zborul spre catedra la care aspira şi pentru care se pregătise ca, la rîndu-i, să-şi încerce aripile de vultur. După ce se pomeni însă cu aripile pîrlite, îşi aduse aminte, fireşte, de oferta care şi atunci îi puse la grea încercare hotărîrea, făcîndu-l să ezite. Moartea subită a celei de-a doua soţii chiar în primul an de căsătorie veni să tranşeze totul definitiv. S-o spunem deschis: lucrurile se aranjară datorită interesului afectuos, precum şi preţioasei şi, dacă se poate spune aşa, clasicei prietenii pe care i-a purtat-o necontenit Varvara Petrovna. El se avîntă în braţele acestei prietenii, şi situaţia lui se stabiliză astfel pentru mai mult de două decenii. Am folosit expresia „se avîntă în braţele“, dar ferit-a sfîntul să-şi închipuie cineva că ea ar tăinui niscai sensuri deplasate. Cuvîntul „braţe“ trebuie înţeles într-o accepţiune strict morală. Cea mai fină şi mai delicată legătură uni pentru totdeauna aceste două fiinţe atît de remarcabile.

Faptul că în imediata vecinătate a superbului domeniu Skvoreşniki al Stavroghinilor, situat în apropierea capitalei noastre guberniale, se afla şi modesta moşioară a lui Stepan Trofimovici, rămasă lui de pe urma primei sale soţii, înclină desigur şi mai mult balanţa în favoarea acceptării postului de educator. Unde mai pui că avea posibilitatea oricînd, în liniştea cabinetului său şi fără a mai fi sustras de vasta-i activitate universitară, să se consacre ştiinţei şi să îmbogăţească literatura naţională prin studii aprofundate. Aceste studii nu parveniră vreodată să vadă lumina zilei; în schimb, el putu în tot restul vieţii, adică timp de peste douăzeci de ani, să se ridice „ca o întruchipare a reproşului“ în faţa patriei, după expresia poetului:

Ca o întruchipare a reproşului

………………………………………

Stăteai în faţa patriei,

Tu, liberal-idealist.

Personajul vizat de poet avea poate dreptul să păstreze toată viaţa, dacă aşa voia, această poză, deşi foarte plictisitoare. Dar Stepan Trofimovici al nostru nu era de fapt decît un biet imitator în comparaţie cu acest fel de persoane; de altfel, îl şi obosea statul prelungit în picioare şi-i cam plăcea ades să zacă tolănit pe o parte. Ca să fim totuşi drepţi, întruchiparea reproşului continua să subziste chiar şi în poziţia aceasta orizontală, mai ales că pentru provincie era prea de-ajuns şi atît. O! De l-aţi fi văzut în salonul de joc din clubul nostru, aşezîndu-se la o partidă de cărţi, întreaga lui înfăţişare avea aerul de a spune: „O partidă! Mă rog, iată-mă aşadar ajuns în halul de a juca şi cărţi! Ce, cadrează cu situaţia mea? Dar a cui e vina? Cine mi-a zdruncinat toată activitatea reducînd-o la un whist? Piară Rusia!“ şi cu un aer demn juca atuurile de cupă.

De fapt, îi plăcea grozav să-şi petreacă timpul la o măsuţă verde, lucru pentru care, şi îndeosebi în ultima vreme, avea dese discuţii neplăcute cu Varvara Petrovna, mai ales că pierdea mereu. Dar asupra acestei chestiuni vom mai reveni. Aş vrea numai să menţionez în treacăt că omul nostru avea şi mustrări de conştiinţă (uneori adică) şi atunci cădea în melancolie. În decursul celor douăzeci de ani cît a durat prietenia lui cu Varvara Petrovna, de trei-patru ori pe an el se lăsa cuprins de „tristeţea civică“, cum denumiserăm noi această stare, adică pur şi simplu de ipohondrie, dar onorabila Varvara Petrovna ţinea mult la această expresie. Mai tîrziu, el se lăsă cuprins şi de pasiunea pentru şampanie. Cu delicateţea ei plină de tact, Varvara Petrovna însă a ştiut să-l ferească toată viaţa de orice înclinaţii vulgare. Şi avea nevoie, fireşte, de o dădacă, pentru că devenea uneori foarte ciudat: în toiul celei mai înălţătoare „tristeţi civice“ izbucnea deodată într-un rîs dintre cele mai vulgare. Avea momente cînd se apuca să vorbească pe un ton zeflemitor pînă şi despre sine. Or, nimic n-o speria mai mult pe Varvara Petrovna decît tonul zeflemist. Era o femeie cu principii clasice, o femeie-mecena, care acţiona exclusiv din consideraţii de ordin superior. Influenţa acestei nobile doamne asupra sărmanului ei prieten în decursul celor douăzeci de ani a fost covîrşitoare. S-ar cuveni să-i consacram cîteva pagini speciale, ceea ce voi face chiar acum.

III

Există prietenii bizare: doi inşi par gata aproape să se mănînce unul pe altul, trăiesc aşa toată viaţa, dar nu sînt capabili să se despartă. Le-ar fi şi imposibil: dacă unul dintre ei, dintr-un capriciu, s-ar încăpăţîna să împingă lucrurile pînă la o ruptură, ar cădea desigur bolnav cel dintîi şi poate chiar ar muri. Ştiu precis că Stepan Trofimovici, de cîteva ori, chiar şi după unele momente de efuziune foarte intime între patru ochi cu Varvara Petrovna, îndată ce ea pleca, sărea de pe divan şi se apuca să lovească furios cu pumnii în pereţi.

Nu este deloc o metaforă, fiindcă într-o zi chiar făcu să cadă tencuiala pe duşumea. Voi fi întrebat poate cum e posibil să fi aflat nişte amănunte atît de puţin sesizabile? Dar dacă v-aş spune că am fost personal de faţă? Dacă v-aş spune că însuşi Stepan Trofimovici de repetate ori a plîns în hohote pe umărul meu, dezvăluindu-mi în imagini impresionante dedesubturile existenţei sale? (Şi cîte nu mi-a mai mărturisit el în aceste momente de criză!) Ce se întîmpla însă aproape întotdeauna după asemenea accese violente de plîns: a doua zi cădea pradă remuşcărilor, gata să se răstignească pentru ingratitudinea lui; mă chema de urgenţă ori alerga el însuşi la mine, numai şi numai ca să-mi spună că Varvara Petrovna este „întruchiparea angelică a unui suflet cinstit şi delicat, în timp ce el era exact contrariul“. Şi nu numai că alerga la mine, dar se şi autodemasca înaintea ei în scrisori pline de semnificaţii, mărturisindu-i sub proprie semnătură, aşternută integral, că nu mai departe decît ieri, de pildă, i-a povestit unei terţe persoane: că ea îl ţine din vanitate; că îl invidiază pentru erudiţia şi talentele lui; că îl urăşte şi, dacă această ură nu se manifestă, o face numai şi numai de teamă ca el să nu plece, ştirbindu-i astfel reputaţiei de mecena a literelor; că din pricina asta el se dispreţuieşte şi e hotărît să-şi pună capăt zilelor şi nu aşteaptă de la ea decît un ultim cuvînt care va decide soarta lui etc., etc.; şi tot în felul ăsta. Vă puteţi închipui, aşadar, pînă la ce grad de isterie ajungeau uneori izbucnirile nervoase ale acestui copil, cel mai inocent dintre toţi copiii ajunşi la vîrsta de cincizeci de ani! Am avut personal prilejul să citesc una dintre aceste misive ale sale, scrisă după o asemenea ceartă survenită între ei pentru un motiv cu totul neînsemnat, dar pe care au ştiut amîndoi cu voluptate să-l încarce cu destul venin. Îngrozit, l-am implorat să nu trimită scrisoarea.

— Nu se poate… e mai cinstit aşa… datoria mea… mor dacă nu-i mărturisesc totul, totul! mi-a răspuns el ca într-un delir; şi într-adevăr şi-a trimis confesiunea. Tocmai în aceasta consta deosebirea dintre ei: că Varvara Petrovna n-ar fi trimis niciodată o asemenea scrisoare. E adevărat că lui Stepan Trofimovici îi plăcea la nebunie să întreţină corespondenţă; îi trimitea epistole chiar şi locuind cu dînsa sub acelaşi acoperiş, iar în momentele de criză nervoasă, nu mai puţin de două pe zi. Ştiu precis că ea le citea cu toată atenţia, indiferent de numărul scrisorilor primite în acea zi. După lectură nota pe ele cîte o însemnare şi le depunea conform unei anumite clasificări într-o casetă specială; dar le mai depunea totodată şi în cutele memoriei sale. Lăsîndu-şi apoi prietenul să se perpelească o zi întreagă în aşteptarea răspunsului care nu mai venea, îl întîmpina a doua zi în modul cel mai obişnuit, ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat între timp. Treptat îl dresă atît de bine, încît nici el nu cuteza să mai aducă vorba despre incidentul din ajun, ci se mulţumea doar s-o privească drept în ochi. Dar ea nu uita nimic, în timp ce el uita uneori prea repede, încurajat de calmul ei, îşi recăpăta voia bună chiar în aceeaşi zi, glumea şi se distra şcolăreşte la şampanie, în cazul cînd se întîmpla să le pice vreunul dintre prieteni. Ce priviri veninoase putea să-i arunce Varvara Petrovna în astfel de momente, dar el nu observa nimic! Şi abia peste o săptămînă, poate peste o lună sau chiar peste o jumătate de an, amintindu-şi subit vreo expresie din cele folosite într-o asemenea scrisoare, apoi scrisoarea întreagă cu toate amănuntele, sîngele îi năvălea în obraz de ruşine şi se simţea atît de zguduit, încît dădea în diaree. Aceste crize spontane, în genul holerinei, prin care culminau cîteodată şocurile sale nervoase, erau o particularitate curioasă a organismului lui Stepan Trofimovici.

Nu e nici o îndoială că în relaţiile lor existau momente, şi nu din cele mai rare, cînd Varvara Petrovna îl ura cu adevărat; dar un lucru i-a scăpat lui Stepan Trofimovici pînă la sfîrşitul vieţii: faptul că ea ajunsese să-l considere pur şi simplu fiul ei; era o creaţie a ei personală, ba chiar, s-ar putea spune, o invenţie a ei; că devenise trup din trupul ei şi, dacă îl ocrotea şi-l întreţinea, o făcea numai pentru că „îi invidia talentul“. Ce mult o jigneau asemenea supoziţii! Nutrea pentru el o dragoste insuportabilă, amestecată necontenit cu ură, gelozie şi dispreţ. Timp de douăzeci şi doi de ani veghease asupra-i, ferindu-l de orice firicel de praf, ocrotindu-l ca o dădacă, şi n-ar fi dormit de grijă nopţi întregi, dacă ar fi fost în joc reputaţia lui de poet, de savant, de cetăţean. Era o plăsmuire a ei, în care ea însăşi crezuse cea dintîi. Era un fel de vis al ei… Dar în schimb şi pretindea de la el foarte mult, mergînd uneori pînă la a-i cere o aservire totală. Fără a mai spune că era şi nemaipomenit de ranchiunoasă. Edificatoare sînt în această privinţă două fapte absolut autentice pe care aş vrea să le relatez aici.

IV

Într-o zi, Varvara Petrovna primi vizita unui baron din Petersburg, aflat în trecere prin oraşul nostru, om cu relaţii în cercurile cele mai înalte şi legat direct de reforma dezrobirii ţăranilor, despre care începuseră să circule zvonuri tot mai insistente, stîrnind în întreaga Rusie un entuziasm general şi speranţe de renaştere totală. Varvara Petrovna preţuia mult asemenea vizite, deoarece relaţiile ei cu înalta societate slăbiseră încetul cu încetul după moartea soţului, iar în ultimul timp încetaseră aproape de tot. Baronul rămase la o ceaşcă de ceai şi petrecu la ea o oră. Altcineva nu mai participă, dar pe Stepan Trofimovici ea ţinu să-l invite cu gîndul ascuns să se mîndrească cu el. Baronul auzise, pare-se, vorbindu-se de el sau se prefăcu numai că ar fi auzit, şi nu prea i se adresă în mod special în cursul acestei vizite. Bineînţeles, Stepan Trofimovici, care avea şi maniere foarte distinse, putea face faţă cu succes unei conversaţii mondene. Deşi de origine modestă, el fusese totuşi crescut din fragedă copilărie într-o familie de nobili din Moscova, primind deci o educaţie frumoasă, iar franţuzeşte vorbea ca un parizian. Aşadar, baronul ar fi trebuit să-şi dea seama din capul locului cam ce fel de oameni formează anturajul Varvarei Petrovna chiar şi în izolarea ei de provincie. Dar lucrurile se petrecură puţin într-altfel. Cînd baronul confirmă temeinicia zvonurilor despre marea reformă, Stepan Trofimovici nu se putu reţine şi strigă Ura!, ba schiţă şi un gest pentru a-şi exprima şi mai deplin entuziasmul. Strigase nu prea tare şi s-ar putea spune cu oarecare distincţie; nu este exclus, de asemenea, ca explozia aceasta de entuziasm să fi fost premeditată, iar gestul respectiv anume studiat în faţa oglinzii cu o jumătate de oră înainte de ceai; ceva totuşi nu-i reuşise, probabil, deoarece baronul îşi îngădui un surîs uşor, deşi nu întîrzie să plaseze o frază dintre cele mai abile asupra emoţiei generale, deplin justificate de altfel, care a cuprins inimile tuturor ruşilor în aşteptarea marelui eveniment. Luîndu-şi rămas-bun de la gazdă în scurt timp după aceea, el nu uită să-i întindă două degete şi lui Stepan Trofimovici. Revenind în salon, Varvara Petrovna rămase tăcută două-trei minute, cu aerul că a uitat ceva pe masă. Apoi se întoarse brusc spre Stepan Trofimovici şi, cu faţa palidă şi ochii scînteietori, lăsă să-i scape printre dinţi, în şoaptă şuierată:

— N-am să ţi-o iert niciodată!

A doua zi îşi întîmpină prietenul ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat şi nu mai pomeni niciodată de acest incident. Dar după treisprezece ani, într-un moment tragic, îşi aduse totuşi aminte şi-i reproşă pălind, la fel cum se întîmplase cu treisprezece ani în urmă. Numai de două ori în viaţa ei îi adresase aceste cuvinte: „N-am să ţi-o iert niciodată“. Cazul cu baronul era al doilea; dar şi primul mi se pare la fel de caracteristic şi cu repercusiuni atît de semnificative în destinul lui Stepan Trofimovici, încît îmi permit să-l relatez ceva mai amănunţit.

Era într-o primăvară, în luna mai a anului una mie opt sute cincizeci şi cinci, curînd după ce la Skvoreşniki se primise vestea morţii bătrînului şi fluşturaticului general-locotenent Stavroghin, decedat în urma unei crize acute de deranjament stomacal care-l apucase în drum spre Crimeea, unde trebuia să ajungă cît mai urgent, fiind rechemat în post la una dintre unităţile armatei active. Varvara Petrovna rămase văduvă, îmbrăcînd veşminte de mare doliu. E drept că nu putea să-l plîngă cine ştie cît, deoarece în ultimii patru ani, din cauza unei accentuate nepotriviri de caracter, stătuse complet separată de soţul său, căruia îi alocase o pensie anuală. (General-locotenentul avea titlu de nobleţe şi multiple relaţii, dar ca sursă personală de venituri nu putea conta decît pe o sută cincizeci de suflete şi pe leafă; tot restul imensei averi şi domeniul Skvoreşniki îi aparţineau Varvarei Petrovna, unica fiică a unui mare om de afaceri şi concesionar.) Cu toate acestea, vestea neaşteptată a pierderii soţului o zgudui şi ea se retrase într-o singurătate completă. Bineînţeles, Stepan Trofimovici continuă să rămînă permanent în preajma ei. Luna mai era în plină înflorire; serile erau splendide. Dădeau în floare mălinii, în fiecare seară cei doi prieteni se regăseau în chioşcul din străvechiul parc şi pînă la căderea nopţii îşi împărtăşeau gîndurile şi sentimentele. Trăiau clipe de sublimă poezie. Sub impresia încă puternică a schimbării survenite în destinul ei, Varvara Petrovna vorbea mai mult ca de obicei. Părea că se simte irezistibil atrasă de inima vechiului ei prieten. Şi aşa se scurseră cîteva seri de-a rîndul. Deodată un gînd straniu îşi făcu loc în capul lui Stepan Trofimovici: „Nu cumva această văduvă neconsolată şi-a făcut anumite socoteli în privinţa lui şi speră ca el, după expirarea anului de doliu, s-o ceară în căsătorie?“. Un gînd cinic; dar structurile psihice mai rafinate favorizează uneori asemenea înclinaţii spre idei cinice, dată fiind factura evoluată a dezvoltării lor polivalente. Meditînd mai îndelung şi aprofundînd lucrurile, omul nostru ajunse la concluzia că supoziţia sa pare să fie verosimilă. Şi iată-l căzut pe gînduri: „O avere imensă, nici vorbă, dar…“. Varvara Petrovna într-adevăr n-avea nimic comun cu ceea ce s-ar putea numi o frumuseţe. Era o femeie înaltă, gălbejită, osoasă, cu o figură disproporţionat alungită, sugerînd ceva cabalin. Stepan Trofimovici ezita din ce în ce mai mult; ros de îndoieli şi neştiind ce atitudine să adopte, chiar şi plînse de vreo două ori din cauza nehotărîrii lui (în general, el plîngea destul de des). Seara însă, adică în chioşc, pe faţa lui începu să fluture involuntar o expresie capricioasă şi un pic ironică, vădind şi nuanţe uşoare de cochetărie şi totodată de infatuare. Lucrurile astea vin nu ştiu cum de la sine, fără vrerea omului; şi par cu atît mai vizibile, cu cît persoana în cauză pare mai distinsă. E greu de spus, fireşte, dar e mai mult decît probabil că în inima Varvarei Petrovna nu se născuse nimic din ceea ce ar fi putut îndreptăţi atît de tare bănuielile lui Stepan Trofimovici. De altfel, nu şi-ar fi schimbat ea numele de Stavroghina în Verhovenskaia, oricît ar fi fost el de reputat. Poate că din partea ei n-a fost decît un joc de femeie, manifestarea inconştientă a nu ştiu cărei cerinţe proprii naturii feminine, atît de firească în unele circumstanţe femeieşti excepţionale. De altfel, nu garantez nimic: o enigmă de nepătruns a rămas inima femeii şi pînă-n ziua de azi! Dar să revenim la cazul nostru.

E de presupus că Varvara Petrovna a ştiut curînd să descifreze acea expresie stranie de pe chipul prietenului ei; avea fler şi ochi pătrunzător, în timp ce el se arăta a fi uneori prea naiv. Între timp, serile se scurgeau ca de obicei, discuţiile lor continuau să fie tot atît de poetice şi de interesante. Şi iată că într-o seară, odată cu căderea nopţii, după o conversaţie extrem de animată şi dintre cele mai poetice, ei se despărţiră cu prietenească afecţiune, strîngîndu-şi cu multă căldură mîinile lîngă cerdacul pavilionului în care locuia Stepan Trofimovici. În fiecare vară, el se muta din imensa clădire boierească a conacului Skvoreşniki în acest pavilion modest aşezat aproape în desişul parcului. Intrînd în cameră, luă automat un trabuc şi, fără să-l aprindă, se opri obosit în faţa ferestrei deschise; rămase aşa nemişcat urmărind cu privirea nouraşii albi, pufoşi, uşori ca fulgul, ce pluteau lin în preajma lunii clare. Deodată un foşnet discret îl făcu să tresară şi să-şi întoarcă privirea, în faţa lui stătea Varvara Petrovna de care se despărţise cu patru minute înainte. Chipul ei gălbejit era acum aproape vînăt, buzele-i strînse tresăreau la colţuri. Timp de vreo zece secunde ea îl fixă tăcută, aţintindu-şi drept în ochii lui privirea tăioasă, implacabilă, apoi îi repezi în obraz într-o şoaptă gîfîită:

— N-am să ţi-o iert niciodată!

Cînd mi-a povestit peste zece ani această tristă întîmplare, cu voce şoptită şi încuind în prealabil uşa, Stepan Trofimovici s-a jurat că a fost atît de uluit în acel moment, încît n-a văzut şi n-a auzit cum a dispărut Varvara Petrovna. Întrucît ea niciodată după aceea nu i-a făcut nici măcar o aluzie la acest fapt, şi relaţiile dintre ei au continuat pe făgaşul lor de pînă atunci, el a rămas o viaţă întreagă încredinţat că totul nu fusese decît rodul unei năzăriri premergătoare bolii, cu atît mai mult cu cît în aceeaşi noapte a căzut la pat şi a zăcut timp de două săptămîni, ceea ce a pus capăt şi întîlnirilor din chioşc.

Cu toate acestea şi oricît de ispitit fu el să considere acea neaşteptată apariţie drept o halucinaţie, de-atunci el trăi zilnic, în tot restul vieţii lui, aşteptînd parcă să vină continuarea şi, ca să zicem aşa, deznodămîntul acestui eveniment. Nu se putea împăca cu gîndul că acesta fusese sfîrşitul! Iar dacă într-adevăr aşa era, îmi închipui cu ce priviri ciudate scruta el ochii bunei lui prietene.

V

Varvara Petrovna concepuse pînă şi ţinuta vestimentară a lui Stepan Trofimovici, pe care el apoi a avut-o toată viaţa. Foarte elegant, vădind totodată şi amprenta unui gust propriu, acest costum cuprindea: o redingotă neagră cu pulpane lungi, încheiată la toţi nasturii pînă sus, dar care îi stătea admirabil; o pălărie moale cu boruri largi (vara, pălăria era de pai); o lavalieră albă de batist, legată într-un nod gros şi cu aripile atîrnînd în jos; un baston cu măciulie de argint; iar ca o completare la această vestimentaţie, părul lui bogat, castaniu, lăsat lung pînă la umeri. Nu începuse să încărunţească decît foarte puţin şi abia în ultimii ani. Barba şi mustaţa şi le rădea. Se spunea că fusese foarte frumos în tinereţe. După părerea mea, şi la bătrîneţe avea o înfăţişare extrem de impunătoare. Şi-apoi cum se poate vorbi de bătrîneţe la o vîrstă cînd omul nu are încă decît cincizeci şi trei de ani? Dar printr-un fel de cochetărie civică, el nu numai că nu căuta să arate mai tînăr, ci părea că face paradă de vîrsta lui înaintată, înalt, uscăţiv, în hainele lui sobre, cu pletele căzute pe umeri, semăna cu un patriarh. Sau, şi mai exact, cu portretul poetului Kukolnik, aşa cum apare litografiat într-o ediţie din anii ’30 a operelor sale – mai ales cînd stătea vara în grădină, aşezat pe o bancă sub o tufă imensă de liliac înflorit, sprijinindu-se cu ambele mîini pe baston, cu o carte deschisă alături, transportat într-o reverie poetică inspirată de un superb apus de soare. Fiindcă pomenii de cărţi, trebuie să menţionez că în ultimul timp Stepan Trofimovici îşi cam neglija lecturile; dar spre sfîrşit numai. Deşi numeroasele reviste şi ziare pe care le primea Varvara Petrovna el le citea regulat. Nu înceta, de asemenea, să se intereseze de succesele literaturii ruse, fără însă a o face în detrimentul demnităţii sale. Un timp se pasionase de studiul politicii noastre înalte contemporane în afacerile interne şi externe ale ţării, curînd însă renunţă la această îndeletnicire. Se întîmpla şi aşa: cobora în parc cu o carte de Tocqueville în mînă, avînd în acelaşi timp vîrît în buzunar un volumaş de Paul de Kock. Dar e un fapt minor, bineînţeles.

Fie-mi îngăduit să fac aici o mică digresiune relativ la portretul lui Kukolnik. Această ilustrată a nimerit pentru prima oara în mîinile Varvarei Petrovna încă pe cînd era elevă la Pensionul pentru domnişoare nobile din Moscova. După obiceiul tuturor adolescentelor din internate care se îndrăgostesc de oricine ar fi, şi nu în ultimul rînd de profesorii lor, şi mai ales de profesorii de caligrafie şi desen, ea se îndrăgosti pe loc de chipul poetului. Latura mai curioasă a acestei istorii însă n-o constituie îndrăgostirea exaltată a fetiţei, trăsătură comună aproape tuturor copilelor de vîrsta ei, ci faptul că şi la etatea de cincizeci de ani Varvara Petrovna continua să păstreze litografia printre relicvele sale cele mai intime, încît pînă şi conceperea ţinutei vestimentare a lui Stepan Trofimovici avea poate ca sursă de inspiraţie costumul din acest portret. Dar şi astea sînt, desigur, nişte fleacuri.

În primii ani, sau mai precis în cursul primei jumătăţi din perioada cît a stat el la Varvara Petrovna, Stepan Trofimovici medita încă asupra unui vast studiu pe care în mod serios se pregătea zilnic să-l scrie. Dar, în a doua jumătate a acestei perioade, i-a dispărut probabil din cap tot ce-şi propusese iniţial să dezbată în proiectata sa operă. Din ce în ce mai des îl auzeam spunînd: „Sînt parcă gata să mă apuc de treabă, materialele le am adunate, şi uite că nu pot să mă urnesc, nu am dispoziţia necesară pentru scris! Dar absolut nici un chef de lucru!“. Şi, complet abătut, îşi lăsa capul în piept. Fără îndoială, atitudinea aceasta era menită să-i accentueze şi mai mult în ochii noştri aureola de martir al ştiinţei; dar el părea că aspiră şi la altceva. „M-au uitat, nimeni nu are nevoie de mine!“, lăsa el să-i scape de multe ori. Stările acestea de ipohondrie se accentuară mai ales către sfîrşitul deceniului al şaselea. Varvara Petrovna înţelese în sfîrşit că de data aceasta situaţia e gravă. De altfel, şi gîndul că prietenul ei a fost dat uitării şi că nimeni nu are nevoie de el i se părea insuportabil. Ca să-l mai distreze şi să-i reactualizeze întru cîtva renumele, ea îl duse atunci la Moscova, unde avea cîteva cunoştinţe ilustre în cercurile ştiinţifice şi literare. Dar nici Moscova nu-i satisfăcu.

Surveniseră de fapt nişte vremuri nu prea obişnuite; intervenise ceva nou, ce nu semăna deloc cu liniştea de pînă atunci, un suflu foarte ciudat, dar cu repercusiuni întinse, ajungînd să se resimtă pînă şi la Skvoreşniki. Circulau felurite zvonuri. Faptele, în general, păreau mai mult sau mai puţin cunoscute; era evident însă că ele antrenau şi o suită întreagă de idei noi şi, mai ales, numeroase. Toate acestea provocară o mare zăpăceală în spirite; era imposibil să se discearnă semnificaţia exactă a acestor idei. Varvara Petrovna, în virtutea structurii sale psihice feminine, se arăta dispusă să întrevadă în ele neapărat un mister. Se apucă la un moment dat să citească personal ziarele şi revistele, publicaţiile din străinătate interzise în Rusia, ba şi manifestele clandestine care începuseră tocmai atunci să apară (toate astea i se procurau); dar simţi că o apucă ameţelile. Se avîntă atunci într-o intensă corespondenţă, dar i se răspundea rar şi din ce în ce mai confuz şi neinteligibil. În cele din urmă, Stepan Trofimovici fu solicitat solemn să-i explice o dată pentru totdeauna „toate ideile astea“. Dar rămase vizibil nemulţumită şi de lămuririle lui. Consideraţiile lui Stepan Trofimovici asupra mişcării generale aveau un caracter extrem de prezumţios: toate convergeau, în ultima analiză, la faptul că el era uitat şi că nimeni nu avea nevoie de el. Dar iată că îşi aduseră aminte în sfîrşit şi de el; mai întîi, în publicaţiile de peste hotare, în care era considerat drept un martir, un ostracizat în exil şi, imediat după aceea, şi în unele publicaţii din Petersburg, care pomeneau despre el ca de o stea ce a făcut parte odinioară dintr-o renumită constelaţie, ba îl comparau chiar, nu se ştie de ce, cu Radişcev. Apoi careva, într-o notă, îl trecu în rîndul morţilor, promiţînd să revină cu un necrolog. Stepan Trofimovici renăscu subit şi luă o înfăţişare plină de importanţă. Toată desconsiderarea lui faţă de contemporani dispăru dintr-odată şi sufletul i se înflăcără de o năzuinţă nouă: să adere la mişcare şi să demonstreze măsura capacităţilor sale. Varvara Petrovna îşi recăpătă imediat credinţa în marele-i destin şi începu să se agite teribil. Hotărîră plecarea la Petersburg fără nici o zăbavă, să vadă la faţa locului şi să se convingă personal cum stau lucrurile şi, dacă era posibil, să se încadreze trup şi suflet în noua activitate. Între altele, Varvara Petrovna declară că este gata să fondeze o revistă proprie şi să-i consacre toată existenţa ei. Văzînd ce întorsătură luau lucrurile, Stepan Trofimovici afişă un aer de superioritate şi mai pronunţat, iar în timpul călătoriei adoptă faţă de tovarăşa sa de drum o atitudine aproape protectoare, ceea ce nu scăpă ochiului ager al Varvarei Petrovna, care se grăbi să pună şi asta la inimă. Dar ea avusese şi alte motive importante să întreprindă această călătorie: trebuia negreşit să-şi reînnoiască relaţiile în sferele înalte ale societăţii. Voia să reamintească lumii, în limita posibilităţilor, de existenţa ei; trebuia, în orice caz, să încerce. Drept motiv de călătorie pretextă însă dorinţa de a-şi vedea unicul fiu, care tocmai era pe cale să-şi încheie studiile la un liceu din Petersburg.

VI

Au stat la Petersburg aproape tot sezonul de iarnă. Dar către postul cel mare totul se risipi ca un balon de săpun irizat. Visurile se spulberară, în timp ce încurcătura în care orbecăiau, departe de a se clarifica, deveni şi mai insuportabilă. Mai întîi că restabilirea relaţiilor cu cercurile înalte nu se realiză decît într-o măsură infimă; raportată la o sumă de eforturi umilitoare, importanţa lor minimă nu justifica nici pe departe acţiunea întreprinsă. Atinsă în amorul ei propriu, Varvara Petrovna se dărui trup şi suflet „noilor idei“ şi începu să organizeze în salonul ei serate literare. Trimise invitaţii unor oameni de litere şi aceştia răspunseră aducînd o numeroasă asistenţă. Mai tîrziu, lumea începu să vină şi fără invitaţii; cei care mai fuseseră îi aduceau şi pe alţii. Niciodată pînă atunci ea nu văzuse asemenea literaţi. Erau de o vanitate nemaipomenită, dar o manifestau pe faţă, fără nici o jenă, ca şi cum prin asta îşi îndeplineau o firească îndatorire. Unii (nu se putea spune că aproape toţi) se prezentau chiar în stare de ebrietate, dar avînd aerul că promovează o nouă categorie a esteticului, descoperită de ei chiar atunci în ajun. Cu toţii erau stăpîniţi de o formă bizară a mîndriei. Pe chipurile tuturor se putea citi de la distanţă că, în acest ultim moment crucial, ei au ajuns să deţină un secret de supremă importanţă. Se înjurau, făcîndu-şi din aceasta un titlu de merit. Era destul de greu să afli ce anume au scris ei, totuşi se intitulau critici, romancieri, dramaturgi, satirici, pamfletari. Stepan Trofimovici reuşi chiar să pătrundă în forul lor cel mai înalt, de unde era condusă mişcarea. Pînă la înalţii diriguitori trebui să străbată o filieră întreagă de cercuri intermediare ascendente. Aceştia îl întîmpinară totuşi foarte cordial, deşi nimeni dintre ei nu ştia nimic despre el şi nu auzise decît doar că „întruchipa o idee“. Ştiu atît de bine să manevreze în jurul lor, încît reuşi să-i aducă şi pe ei de vreo două ori în salonul Varvarei Petrovna, cu toată aureola lor de olimpieni. Aceştia erau gravi şi foarte politicoşi; toţi ceilalţi părură intimidaţi de prezenţa lor; era evident însă că nu prea aveau timp de pierdut. Se prezentară şi două-trei vechi celebrităţi literare ce se nimeriră să se afle tocmai atunci la Petersburg şi cu care Varvara Petrovna întreţinea de mult cele mai distinse relaţii. Dar, spre surprinderea ei, aceste celebrităţi autentice, incontestabile nici nu crîcneau. Iar unii dintre ei pur şi simplu căutau să se dea bine pe lîngă adunătura aceasta nouă, adulînd-o în modul cel mai servil. La început, Stepan Trofimovici se bucură de oarecare succes: fu luat în braţe şi etalat pe la tot felul de reuniuni literare. Cînd apăru pentru prima oară pe estradă, la una dintre seratele publice, fu întîmpinat cu aplauze furtunoase ce nu mai conteniră timp de aproape cinci minute. Şi peste vreo nouă ani el tot îşi aducea aminte cu lacrimi în ochi despre această primire, de fapt mai mult dintr-o sensibilitate excesivă a firii sale de artist decît dintr-un sentiment de recunoştinţă. „Ei bine, aş putea să jur şi să pariez, mărturisi el (numai mie şi în mare secret), că nici unul din tot publicul acela habar n-avea cine sînt eu!“ O mărturisire demnă de reţinut. Aşadar, avea omul un spirit suficient de lucid, de vreme ce imediat, chiar acolo, pe estradă şi într-un moment de ameţitoare exaltare, a putut să-şi dea seama limpede de echivocul situaţiei sale; după cum tot aşa de bine s-ar putea spune că nu avea un spirit de-ajuns de pătrunzător, de vreme ce chiar şi după nouă ani nu era în stare să-şi aducă aminte despre acest fapt fără a încerca un sentiment de jignire. Îl puseră să semneze două sau trei proteste colective (împotriva cui sau a ce anume, nici el nu ştia) – a semnat. Au îndemnat-o şi pe Varvara Petrovna să-şi pună semnătura sub textul unui protest contra nu ştiu cărei „infamii“ şi ea a semnat. De altfel, marea majoritate a oamenilor acestora noi care frecventau salonul Varvarei Petrovna se considerau datori, nu se ştie de ce, s-o privească de sus, cu vădit dispreţ şi cu ironie nedisimulată. Stepan Trofimovici mi-a mărturisit mai tîrziu, într-un moment de amărăciune, că de atunci a început ea să-l pizmuiască. Deşi înţelegea prea bine că nu se cădea să întreţină relaţii cu toţi oamenii aceştia, ea îi primea totuşi împinsă de curiozitate, cu tot neastîmpărul isteric atît de propriu femeii şi mai ales mereu cu credinţa împlinirii iminente a unei aşteptări numai de dînsa ştiute. La aceste recepţii Varvara Petrovna vorbea puţin; deşi ar fi putut întreţine o conversaţie, prefera totuşi să-i asculte pe alţii. Se discutau abolirea cenzurii şi a semnului tare din alfabet; înlocuirea literelor din alfabetul rusesc cu litere latine; deportarea de ieri a cutăruia; ultimul scandal de la Pasaj; utilitatea dezmembrării Rusiei pe naţionalităţi, reunite apoi într-o Federaţie liberă; desfiinţarea armatei şi a marinei; restaurarea Poloniei cu graniţa pînă la Nipru; reforma ţărănească şi manifestele revoluţionare; abolirea instituţiilor de moştenire şi de familie, de filiaţie şi a tagmei preoţeşti; drepturile femeii; casa lui Kraievski pentru care domnul Kraievski n-a fost iertat de nimeni şi niciodată etc., etc. Era limpede că în adunătura aceasta numeroasă de oameni noi mişunau mulţi escroci, dar se găseau acolo fără îndoială şi mulţi oameni oneşti, chiar foarte simpatici şi agreabili, deşi provocau nedumerire, oferind priveliştea unor nuanţe destul de surprinzătoare. Oneştii erau mult mai greu de înţeles decît cei neoneşti şi grosolani; dar nu se ştia cine pe cine îl are la mînă. Cînd Varvara Petrovna îşi dezvălui intenţia de a fonda o revistă, năvăli în salonul ei şi mai multă lume; dar se pomeni totodată luată în focuri sub acuzaţia zvîrlită verde în obraz că este capitalistă şi că exploatează munca. Insolenţa acuzaţiilor nu putea fi egalată decît doar de stupoarea provocată de acest atac uluitor. Bătrînul general Ivan Ivanovici Drozdov, prieten de ani de zile şi fost camarad de arme cu decedatul general Stavroghin, om onorabil (în felul său) şi bine-cunoscut aici la noi de toată lumea, foarte încăpăţînat şi arţăgos, care mînca teribil de mult şi se temea teribil de ateism, se lansă la una dintre seratele Varvarei Petrovna în discuţie cu un tînăr celebru. Chiar după primul schimb de cuvinte, tînăra celebritate îi trînti drept în faţă: „Daţi-mi voie să vă spun că sînteţi un general dacă vorbiţi aşa“, adică în sensul că nici nu găsea un termen mai injurios decît cuvîntul de general.

Ivan Ivanovici se înfurie peste poate: „Da, domnul meu, sînt general şi încă general-locotenent şi mi-am făcut datoria în serviciul ţarului meu, iar dumneata, domnule, eşti un mucos şi un ateu!“. Se iscă un scandal nemaipomenit. A doua zi cazul fu relevat în presă şi se iniţie strîngerea de semnături pe un protest colectiv împotriva „abominabilei conduite“ a Varvarei Petrovna, care a refuzat să-l alunge imediat pe general din casă. Într-o revistă ilustrată apăru o caricatură muşcătoare în care Varvara Petrovna, generalul şi Stepan Trofimovici erau reprezentaţi în chip de trio retrograd; sub caricatură fuseseră inserate şi nişte stihuri ale unui poet la modă, scrise anume pentru acest caz. În treacăt fie spus, mulţi dintre cei ajunşi la gradul de general au într-adevăr obiceiul ridicol de a spune cu emfază: ,,Mi-am făcut datoria în serviciul ţarului meu“… ca şi cum dumnealor n-ar fi avut acelaşi ţar cu noi ăştia, simpli supuşi, ci unul aparte, exclusiv al lor.

Era, evident, imposibil pentru Varvara Petrovna şi pentru prietenul ei să rămînă la Petersburg, cu atît mai mult, cu cît şi Stepan Trofimovici la rîndul lui suferi un fiasco definitiv. Nemaiputîndu-se abţine, el începu să vorbească în numele artei, invocînd drepturile acesteia, ceea ce atrase asupra lui şi mai multă derîdere. Cu prilejul ultimei sale conferinţe publice, el se gîndi să-şi impresioneze auditoriul apăsînd pe coarda civică şi nădăjduind că, prin variaţiuni pline de elocinţă pe tema „surghiunului“ său, va izbuti să mişte inimile şi să capteze simpatia şi respectul publicului. Recunoscu necondiţionat inutilitatea şi ridicolul cuvîntului „patrie“; acceptă şi ideea influenţei pernicioase a religiei, dar ţinu să declare sus şi tare că o pereche de cizme este mai prejos decît un Puşkin, şi chiar mult mai prejos. Fluierat şi huiduit fără nici o milă, el izbucni în lacrimi chiar pe estradă, în faţa auditoriului. Varvara Petrovna îl aduse acasă mai mult mort decît viu. „On m’a traité comme un vieux bonnet de coton!“, bolborosea el năuc. Ea îl îngriji toată noaptea, silindu-l să ia picături de esenţă de mălin alb şi repetînd mereu pînă la ziuă: „Dumneata eşti încă un om util; te vei afirma încă; vei fi apreciat… în altă parte“.

A doua zi, de dimineaţă, se prezentară la Varvara Petrovna cinci literaţi, dintre care trei complet necunoscuţi, pe care ea nici nu-i văzuse vreodată. Cu un aer grav, ei declarară că au examinat chestiunea revistei pe care ea îşi propune s-o înfiinţeze şi au adoptat hotărîrea corespunzătoare. Nicicînd şi pe nimeni nu autorizase Varvara Petrovna să examineze şi să decidă ceva în privinţa revistei sale. Hotărîrea celor cinci era ca, îndată după înfiinţarea revistei, Varvara Petrovna să le-o transmită lor, împreună cu fondurile respective şi cu titlul de liberă asociere, iar dumneaei personal să se reîntoarcă la Skvoreşniki, fără a uita să-l ia totodată cu dînsa şi pe Stepan Trofimovici, „care a devenit prea demodat“. Din delicateţe, cei cinci acceptau să-i recunoască dreptul de proprietate şi să-i trimită anual a şasea parte din beneficiu. Lucrul cel mai înduioşător în toată afacerea aceasta era că, dintre cei cinci indivizi, cu siguranţă patru nu urmăreau nici un fel de scopuri venale, ci se agitau exclusiv în numele „cauzei generale“.

— Am plecat complet năuciţi, povestea Stepan Trofimovici, nu eram în stare să pricep absolut nimic şi, mi-aduc aminte, repetam întruna în ritmul roţilor vagonului:

Vek şi Vek, şi Lev Kambek,

Lev Kambek şi Vek şi Vek…

şi dracu’ mai ştie ce, pînă am ajuns la Moscova. Abia acolo m-am dezmeticit, venindu-mi în fire complet, ca şi cum la Moscova puteam găsi într-adevăr cu totul altceva! Ei bine, dragii mei prieteni! – izbucnea el cîteodată pe un ton de subită exaltare. Nu vă puteţi închipui cîtă amărăciune şi tristeţe, cîtă furie îţi cuprinde sufletul cînd vezi cum o idee măreaţă, pe care o nutreşti de ani de zile şi căreia i te închini cu sfinţenie, este preluată de nişte ignoranţi ca s-o tîrască în stradă, etalînd-o în faţa unor imbecili ca şi ei, încît deodată o regăseşti la bîlci, absolut de nerecunoscut, terfelită, tăvălită în noroi, înfăţişată anapoda, diform şi obtuz, lipsită de proporţii şi armonie, lăsată de izbelişte, ca o jucărie în mîinile unor copii nepricepuţi! Ei bine, pe vremea noastră n-a fost aşa, şi nu la aşa ceva aspiram noi. Nu, nu, la cu totul altceva. Nu mai recunosc nimic… Dar vremea noastră va trebui să revină ca să repună pe baze solide şi să îndrepte pe făgaşul cel drept tot ce s-a şubrezit şi se clatină astăzi. Altminteri, ce se va întîmpla?

VII

Imediat după reîntoarcerea de la Petersburg, Varvara Petrovna îşi expedie prietenul „să se reconforteze“ în străinătate. De altfel, începuse şi ea să simtă de la un timp încoace că o separare vremelnică între ei se impune. Stepan Trofimovici primi vestea plecării cu mare entuziasm. „Acolo renasc! strigă el. În sfîrşit, mă întorc acolo la ştiinţă!“ Însă chiar în primele scrisori trimise din Berlin, reapărură aceleaşi accente de lamentare permanentă. „Inima mea e zdrobită, îi scria el Varvarei Petrovna, nu pot uita nimic! Aici, la Berlin, totul îmi evocă trecutul, primele elanuri şi primele suferinţe. Unde este ea? Unde sînt ele amîndouă? Unde sînteţi voi, cei doi îngeri ai mei, de care nu am fost demn niciodată? Unde este fiul meu, fiul meu iubit? Unde sînt, în sfîrşit, eu însumi, cel de altădată, cu forţe de oţel şi neclintit ca o stîncă, cînd un Andrejeff oarecare, un bufon ortodox cu barbă, peut briser mon existence en deux etc., etc.“ În ce priveşte referirea lui Stepan Trofimovici la fiul său, nu-şi văzuse băiatul decît de două ori: pentru prima oară la naşterea acestuia, iar a doua oară – cu totul recent – la Petersburg, unde tînărul se pregătea să intre la Universitate. Toată viaţa lui, băiatul, după cum am spus, a fost crescut pe cheltuiala Varvarei Petrovna de nişte mătuşi în gubernia Osk, la vreo şapte sute de verste de Skvoreşniki. Cît despre Andrejeff, adică Andreev, acesta era pur şi simplu un negustor din localitate, un personaj ciudat, care, pe lîngă ocupaţia lui de băcan în oraşul nostru, era şi arheolog-autodidact, colecţionar pasionat de antichităţi ruseşti şi care avea pretenţia de a rivaliza cu Stepan Trofimovici în erudiţie, mai cu seamă în sfera opiniilor progresiste. Acest negustor onorabil, cu barbă albă şi ochelari respectabili în ramă de argint, îi rămăsese dator lui Stepan Trofimovici patru sute de ruble pentru cele cîteva deseatine de pădure vîndute din moşioara lui de lîngă Skvoreşniki pentru tăiere. Varvara Petrovna avusese grijă să-l finanţeze din belşug pe prietenul ei pentru această călătorie la Berlin, dar se vede treaba că Stepan Trofimovici conta în mod deosebit pe aceste patru sute de ruble pentru anumite cheltuieli secrete, probabil, de vreme ce era aproape să izbucnească în plîns cînd Andrejeff îi ceru o păsuire de o lună, la care de altfel avea şi dreptul, căci tot restul sumei îl achitase anticipat cu o jumătate de an înainte de termen, la rugămintea lui Stepan Trofimovici, presat de nu ştiu ce nevoi urgente. Varvara Petrovna citi cu o curiozitate avidă această primă scrisoare şi, subliniind cu creionul exclamaţia: „Unde sînt ele amîndouă?“, notă pe ea data primirii şi o încuie în cunoscuta casetă. El se gîndea, desigur, la cele două soţii ale sale decedate. În cea de-a doua scrisoare trimisă din Berlin, placa era total schimbată. „Lucrez cîte douăsprezece ore pe zi («unsprezece i-ar fi de ajuns», murmură Varvara Petrovna), răscolesc bibliotecile, confrunt texte, conspectez, alerg, am întîlniri cu profesorii. Am reluat relaţiile cu excelenta familie Dundasov. Ce încîntătoare este Nadejda Nikolaevna chiar şi astăzi! Vă trimite salutări. Tînărul ei soţ şi cei trei nepoţi sînt cu toţii la Berlin. Serile le petrec cu tineretul în discuţii ce se prelungesc pînă la ziuă; sînt un fel de serate ateniene, dar numai sub raportul fineţii şi al eleganţei; totul poartă pecetea unei distincţii emoţionante; multă muzică, melodii spaniole, visuri de înnoire a întregii omeniri, ideea frumuseţii eterne, Madona Sixtină, lumină brăzdată de fîşii de întuneric, dar pînă şi soarele are pete! O, scumpa mea prietenă, nobilă şi fidelă prietenă! Sufleteşte eu sînt cu dumneata şi al dumitale, numai cu dumneata întotdeauna şi oriunde en tout pays, fie chiar şi dans le pays de Makar et de ses veaux, despre care, îţi aduci aminte, vorbeam adesea înfioraţi la Petersburg înainte de plecare. Îmi amintesc zîmbind. Trecînd peste graniţă m-am simţit nepericulos, un sentiment ciudat, nou, pe care îl încerc pentru prima oară după atîţia şi atîţia ani…“ etc., etc.

„Prostii! decretă Varvara Petrovna, depunînd şi această scrisoare în casetă; de vreme ce seratele ateniene ţin pînă la ziuă, n-are cum să-şi consacre cărţilor cîte douăsprezece ore pe zi. O fi fost beat cînd le-a scris? Şi Dundasova aceasta cum de cutează să-mi trimită salutări? De altfel, lasă-l să se amuze…“

Fraza „dans le pays de Makar et de ses veaux“ era o traducere a zicalei ruseşti „unde şi-a mînat Makar viţeii“, adică „unde şi-a înţărcat mutu’ iapa“. Stepan Trofimovici, care s-ar fi priceput desigur să transpună mult mai bine proverbele sau zicalele ruseşti în limba franceză, intenţionat le traducea însă în modul cel mai stupid, convins că maniera aceasta nu e lipsită de şic, părîndu-i-se şi spirituală totodată.

Escapada lui însă nu dură mult. În mai puţin de patru luni îl cuprinse disperarea şi se reîntoarse în grabă la Skvoreşniki. Ultimele sale scrisori, pline exclusiv de efuziuni sentimentale faţă de prietena lui absentă, erau literalmente scăldate în lacrimile despărţirii. Unele firi se ataşează de casă ca nişte căţei. Revederea celor doi prieteni fu înduioşătoare. După două zile, totul reintră în vechiul său făgaş şi viaţa păru că se scurge şi mai plicticos. „Dragul meu, îmi spuse Stepan Trofimovici peste două săptămîni, cu un aer de mare confidenţă, dragul meu, am descoperit o cumplită noutate… pentru mine: je suis un simplu parazit et rien de plus! Mais r-r-rien de plus!“

VIII

Urmă apoi o perioadă de linişte completă care dură aproape nouă ani. Izbucnirile nervoase şi hohotele de plîns pe umărul meu ce se repetau cu regularitate nu tulburau cu nimic existenţa noastră tihnită. Mă şi miră faptul că Stepan Trofimovici nu se îngrăşă în acest răstimp. Atîta doar că i se mai împurpură nasul şi chipul începu să trădeze mai multă bunăvoinţă. Treptat se formă în jurul său un cerc constant de prieteni, destul de restrîns, de altfel. Deşi Varvara Petrovna se cam ţinea în afara acestui cerc, noi o consideram drept patroana noastră. După lecţia de la Petersburg, ea se stabili definitiv în oraşul nostru; iarna locuia în oraş, iar vara, în conacul moşiei sale din împrejurimi. Nicicînd nu s-a bucurat ea de un prestigiu şi de o influenţă atît de mari în societatea noastră provincială ca în aceşti ultimi şapte ani, adică pînă în zilele cînd administraţia guberniei a fost preluată de guvernatorul actual. Vechiul nostru guvernator, blîndul şi neuitatul Ivan Osipovici, era ruda ei apropiată, căruia ea cîndva îi făcuse un mare bine. Soţia lui se cutremura numai la gîndul că ceva din comportarea lor ar putea eventual să-i displacă Varvarei Petrovna, iar veneraţia societăţii locale ajunsese aproape pînă la un fel de idolatrizare. Toate acestea, fireşte, îi priau şi lui Stepan Trofimovici. Era membru al clubului gubernial, pierdea la cărţi cu aer degajat şi plin de demnitate, cîştigîndu-şi stima generală, deşi în ochii multora nu apărea decît ca o figură de „savant“. Mai tîrziu, cînd Varvara Petrovna îi îngădui să locuiască într-o casă separată, noi ne simţeam şi mai în voie. Ne întruneam la el de două ori pe saptămînă; petreceam de minune, mai cu seamă cînd ne trata din belşug cu şampanie. Vinul se cumpăra de la băcănia aceluiaşi Andreev. Varvara Petrovna achita la fiecare jumătate de an conturile, iar ziua acestor plăţi era totdeauna şi o zi de holerină.

Cel mai vechi membru al micului nostru cerc era considerat Liputin, funcţionar la cancelaria gubernială, un om destul de în vîrstă, mare liberal, care în oraş trecea şi drept un ateu notoriu. Era căsătorit pentru a doua oară cu o tinerică drăguţă, care i-a adus, se pare, şi o zestre bunicică; mai era tată a trei fete mari. Îşi ţinea familia aproape totdeauna închisă în casă şi cu frica de Dumnezeu; era peste măsură de zgîrcit, iar cu veniturile din slujbă îşi cumpărase o căsuţă, ba îşi încropise şi un oarecare capital. Avea o fire de om fără astîmpăr, deţinînd şi un grad mic în funcţie; nu prea era respectat în oraş, iar în cercurile mai sus-puse nu avea succes. Unde mai pui că era şi un bîrfitor notoriu, pedepsit pentru îndeletnicirea aceasta destul de dureros, o dată de un ofiţer şi încă o dată de un moşier, respectabil tată de familie. Totuşi, noi ţineam la el pentru inteligenţa lui ageră, pentru setea de a cunoaşte şi jovialitatea lui cam răutăcioasă. Varvara Petrovna nu-l prea suferea, dar el se pricepea nu ştiu cum, totdeauna, să se dea bine pe lîngă dînsa.

Ea nu-l prea înghiţea nici pe Şatov, care abia în ultimul an devenise membru al cercului. După mai mulţi ani de studenţie, a fost exclus din universitate în urma unui scandal; în copilărie fusese elevul lui Stepan Trofimovici, se născuse din tată iobag, răposatul Pavel Feodorov, valet la moşia Varvarei Petrovna, şi crescuse sub grija ei. Varvara Petrovna nu-l suferea pentru mîndria şi ingratitudinea lui şi nu putea să-i ierte faptul că după eliminarea din universitate n-a venit îndată la dînsa; dimpotrivă, nici chiar la scrisoarea ei nu-i răspunsese nimic, preferînd să se angajeze la un oarecare negustor mai civilizat, ca preceptor la copii. Împreună cu familia acestui negustor plecă în străinătate, mai curînd în calitate de dădacă decît de preceptor; dar dorinţa de a merge în străinătate îl făcu să treacă peste toate astea. Copiii aveau şi o guvernantă rusoaică, o fată dezgheţată, care se angajase abia înainte de plecare, fiind luată mai mult pentru că ceruse un salariu foarte modest. Peste vreo două luni, negustorul o concedie pentru „idei prea libere“. Şatov se luă după ea şi curînd se căsătoriră la Geneva. După vreo trei săptămîni de căsnicie se despărţiră, ca nişte oameni liberi, cum se considerau, pe care nu-i poate lega nimic; bineînţeles, şi din cauza sărăciei. Mult timp după aceea el rătăci singur prin Europa, trăind din tot felul de expediente; se spunea că a încercat şi ocupaţia de lustragiu şi de hamal în port. În sfîrşit, acum un an s-a întors în locurile natale instalîndu-se la o mătuşă bătrînă pe care a trebuit s-o înmormînteze la o lună după aceea. Cu sora sa Daşa, crescută tot de Varvara Petrovna şi care avea în casă o poziţie de favorită, bucurîndu-se de un tratament foarte onorabil, fiind înconjurată de respect şi consideraţie, întreţinea relaţii sporadice şi distante. Între noi rămînea mereu ursuz şi nu prea vorbăreţ; doar cîteodată, şi numai cînd se simţea atins în convingerile sale, se aprindea reacţionînd bolnăvicios şi fără a-şi controla limbajul. „Pe Şatov trebuie mai întîi să-l legăm şi după aceea să stăm cu el la discuţii“, glumea uneori Stepan Trofimovici, deşi îl iubea mult. În străinătate, Şatov îşi schimbase radical unele dintre convingerile sale socialiste de altădată, sărind în extrema cealaltă. Era unul dintre acei ruşi idealişti care, impresionaţi de o idee puternică, se lăsau cuprinşi de ea, uneori pentru totdeauna. Oamenii de felul lui niciodată nu sînt în stare să elucideze şi să domine din plin respectiva idee, ci aderă la ea fervent şi astfel o viaţă întreagă rămîn copleşiţi de puterea acesteia, zbătîndu-se în convulsii supreme ca sub povara unui pietroi rostogolit peste ei şi pe jumătate striviţi de imensa lui greutate. Ca exterior, Şatov corespundea întru totul convingerilor sale: era neîndemînatic, blond, cu părul vîlvoi, de statură mică, spătos, buzat, cu sprîncene albicioase atîrnîndu-i stufos deasupra ochilor, cu fruntea încruntată, cu o privire neprietenoasă, îndărătnic lăsată în pămînt şi tot timpul parcă ruşinată. În pieptănătura lui era nelipsită o şuviţă rebelă, un moţ care nu voia nicicum să rămînă lipit şi stătea veşnic ţeapăn. Avea vreo douăzeci şi şapte, douăzeci şi opt de ani. „Nici nu mă mir că nevastă-sa l-a lăsat“, spuse într-o zi Varvara Petrovna, privindu-l mai atentă. Căuta să se îmbrace îngrijit, cu toată sărăcia lui lucie. Nu apelă la ajutorul Varvarei Petrovna nici acum, descurcîndu-se el ştie cum; îşi găsea de lucru pe la negustori. Într-un timp lucră şi în prăvălie; urma la un moment dat să se îmbarce pe un vapor încărcat cu mărfuri, ca ajutor al procuristului, dar se îmbolnăvi chiar în ajunul plecării. E greu să-şi închipuie cineva cîtă mizerie era în stare să îndure acest om, dar nici că-i păsa. Varvara Petrovna, aflînd de boala lui, îi trimise în secret şi anonim o sută de ruble; el însă izbuti să afle cine i-a trimis banii, chibzui îndelung, primi suma şi se duse să-i mulţumească. Fericită, ea îl întîmpină cu multă căldură, dar şi de data aceasta el îi înşelă aşteptările: nu stătu decît vreo cinci minute, tăcu tot timpul cu privirea plecată şi cu un zîmbet stupid pe buze, pentru ca deodată, fără să mai asculte ce spune ea şi tocmai în punctul cel mai interesant al conversaţiei, să se ridice brusc, s-o salute stîngaci, cumva întors numai cu umărul spre dînsa, reuşind chiar să atingă şi să-i răstoarne totodată măsuţa elegantă de lucru, făcînd-o ţăndări, şi plecă de acolo aproape mort de ruşine. Liputin îi reproşă mult timp după aceea faptul că el nu ştiuse să respingă cu dispreţ această sută de ruble oferită de fosta lui stăpînă, moşiereasa despotică, şi nu numai că a primit banii, dar s-a mai şi dus să-i mulţumească. Şatov trăia singuratic, undeva pe la marginea oraşului, şi nu prea îi plăcea să vină cineva la el, nici chiar dacă era vreunul dintre noi. Se prezenta însă regulat la seratele lui Stepan Trofimovici şi lua la plecare ziare şi cărţi.

Venea la aceste serate şi un alt tînăr, cu numele de Virghinski, funcţionar de pe aici, care părea că semăna întru cîtva cu Şatov, deşi îi era complet opus sub toate raporturile; dar şi acesta era „familist“. Un tînăr foarte potolit şi jalnic la înfăţişare, cam de vreo treizeci de ani, însă cu oarecare studii, deşi mai mult autodidact. Era slujbaş sărac, căsătorit, avea în grija sa şi o mătuşă, şi pe sora nevestei. Atît soţia sa, cît şi celelalte femei din casa lui, de altfel, aveau convingeri ultramoderne, dar modul lor de a se manifesta în această privinţă era destul de grosolan; era, cum s-ar zice, „ideea coborîtă în stradă“, după expresia lui Stepan Trofimovici, spusă cu nu ştiu ce prilej. Luau totul din cărţi şi din primele zvonuri parvenite din mijlocul cercurilor noastre progresiste; erau gata să arunce la lada de gunoi orice, numai să existe un îndemn. Doamna Virghinskaia era de profesie moaşă; înainte de măritiş locuise mult timp la Petersburg. Virghinski apărea în toate manifestările lui ca un om de o rară puritate a inimii şi nu prea mi-a fost dat să întîlnesc la alţii atîta curăţenie sufletească. „Niciodată n-am să mă lepăd de aceste speranţe luminoase“, vorbea totdeauna cu glas scăzut, cu voluptate, aproape în şoaptă, ca şi cum ar fi fost un mare secret. Era destul de înalt ca statură, dar foarte subţire şi îngust în umeri, şi cu un păr extrem de rar, roşcovan. Toate ironiile arogante ale lui Stepan Trofimovici, pe seama unora dintre opiniile lui, Virghinski le primea cu multă blîndeţe, iar cînd îl combătea uneori, o făcea cu toată seriozitatea şi de multe ori reuşea să-l pună în încurcătură. Stepan Trofimovici îl trata cu bunătate şi, în general, faţă de noi toţi se purta cu un fel de dragoste părintească.

— Voi toţi faceţi parte din categoria celor „neisprăviţi“, zicea el în glumă adresîndu-i-se lui Virghinski, toţi de-alde voi! Deşi n-aş putea spune că am observat la dumneata acea măr-gi-ni-re pe care am constatat-o la Petersburg chez ces séminaristes, totuşi sînteţi nişte necopţi. Şatov doreşte grozav să se maturizeze, însă şi el este un neisprăvit.

— Dar eu? întrebă Liputin.

— Iar dumneata faci parte pur şi simplu dintre acei oameni de mijloc care ştiu să se adapteze în orice împrejurări…

Pentru ca Liputin să se simtă jignit.

Se spunea despre Virghinski, şi din păcate nu fără temei, că soţia lui, la nici măcar un an de căsătorie legitimă, l-ar fi anunţat să se considere „demis“ pentru că ea îl preferă pe Lebeadkin. Acest Lebeadkin, venit nu se ştie de unde, s-a dovedit ulterior un personaj foarte suspect şi nicidecum un căpitan în retragere, cum se recomandase. Nu ştia decît să-şi răsucească mustaţa, să bea şi să pălăvrăgească, îndrugînd verzi şi uscate. Fără multă ceremonie, individul s-a mutat îndată la ei, bucuros că avea gratuit întreţinerea; mînca şi dormea la ei, ajungînd în cele din urmă să-l trateze de sus chiar pe stăpînul casei. Se mai spunea că Virghinski, ascultînd comunicarea de demitere pe care i-o făcuse nevastă-sa, i-ar fi declarat: „Dragă prietenă, pînă acum te-am iubit numai, acuma te şi stimez“, deşi nu-mi vine a crede că un asemenea aforism, demn de un roman din Antichitate, să fi fost cu adevărat rostit; dimpotrivă, se pare că în realitate el ar fi izbucnit în hohote de plîns. Într-o zi, la vreo două săptămîni după „demitere“, ei toţi, toată „familia“ adică, au plecat să facă o plimbare afară din oraş, într-o pădurice, să ia, împreună cu nişte cunoştinţe, ceaiul. Virghinski era, cică, într-o dispoziţie de exuberanţă înfrigurată şi chiar a dansat. Deodată însă, fără să fi intervenit în prealabil vreo ceartă, l-a apucat pe namila de Lebeadkin, care dansa cancan solo, cu amîndouă mîinile de păr şi, aplecîndu-i capul, l-a tras roată după el cu ţipete, strigăte şi lacrimi. Namila se sperie atît de tare, încît nici nu încercă să se apere şi tot timpul cît fu purtat aşa de păr nu scoase aproape nici o vorbă; după păruială însă, arboră un aer de nobilă indignare, de care poate fi capabil un gentilom jignit la culme. Toată noaptea Virghinski o imploră în genunchi pe nevastă-sa să-l ierte; dar i se refuză iertarea, pentru că nu acceptase să-i ceară scuze lui Lebeadkin; afară de asta, fu demascat ca un om cu vederi înguste şi de o prostie crasă; această din urmă învinuire se întemeia pe faptul că în explicaţia lui cu o femeie a căzut în genunchi. Curînd, căpitanul dispăru şi nu se mai întoarse în oraşul nostru decît abia în ultimul timp, însoţit de o soră a sa şi animat de noi intenţii; dar despre el vom avea de vorbit mai încolo. Aşadar, nu-i de mirare că sărmanul „familist“ simţea nevoia să vină în societatea noastră să-şi mai aline sufletul. De altfel, despre treburile lui de acasă nu deschidea niciodată vorba. O singură dată, plecînd cu mine de la Stepan Trofimovici, încercă pe drum să-mi vorbească mai pe ocolite despre situaţia lui, dar tot el se grăbi îndată să-şi curme confesiunea şi, apucîndu-mă de mînă, strigă cu înflăcărare:

— Dar n-are nici o importanţă; e un caz particular şi nimic mai mult; asta nu va dăuna niciodată „cauzei comune“!

Se întîmpla să apară în cercul nostru şi musafiri ocazionali; venea uneori ovreiaşul Leamşin, venea căpitanul Kartuzov. Într-o vreme frecventă cercul şi un bătrînel dornic să se instruiască, dar acesta, curînd, decedă. Liputin îl introduse pe un pastor exilat, Slonţevski, şi un timp fu acceptat din principiu; ulterior însă încetară să-l primească.

IX

La un moment dat, în oraş începu să circule zvonul precum că cercul nostru este o pepinieră de idei libertine, de ateism şi depravare; or, în realitate totul se reducea la o încîntătoare vorbărie liberală, perfect inofensivă şi în manieră cu totul rusească. „Un liberalism nobil şi elevat“ şi „un liberal nobil şi elevat“, adică un liberal fără scop, sînt posibile numai în Rusia. Stepan Trofimovici, ca orice om de spirit, avea nevoie de auditoriu; mai mult, trebuia să aibă şi conştiinţa faptului că îşi îndeplinea suprema datorie de propagator de idei. Şi, în sfîrşit, era atît de plăcut să bei şampanie într-o bună tovărăşie şi să faci un schimb de reflecţii picante şi de un gen bine-cunoscut despre Rusia şi „spiritul rus“, despre Dumnezeu în general şi despre un „Dumnezeu rus“, în special; să repeţi pentru a nu ştiu cîta oară anecdote ruseşti de scandal arhicunoscute de toată lumea. Nu ezitam să gustăm şi din aroma cancanurilor locale, ceea ce ne dădea prilejul să emitem tot felul de sentinţe severe pătrunse de înaltă moralitate. Atingeam şi chestiuni de ordin general uman, discutam grav şi despre destinele viitoare ale Europei şi ale omenirii; preziceam sentenţios că Franţa, după perioada cezariană, va decădea brusc pe treapta unui stat de mîna a doua şi eram ferm convinşi că asta se va întîmpla foarte curînd şi fără prea multe tribulaţii. Îi preziseserăm Papei încă de mult un rol de simplu mitropolit în Italia reunită şi eram absolut convinşi că întreagă această problemă milenară nu este decît o bagatelă în secolul nostru, al umanismului, industriei şi căilor ferate. De altfel, „liberalismul superior rusesc“ nici nu tratează altfel de probleme. Stepan Trofimovici mai perora uneori despre artă, destul de frumos, dar cam abstract, îşi aducea aminte cîteodată despre prietenii lui din tinereţe, tot personalităţi marcante în istoria dezvoltării noastre; îşi amintea cu duioşie şi veneraţie de ei, dar şi cu oarecare invidie. Dacă se întîmpla să ne plictisim prea tare, evreul Leamşin (un umil funcţionar în serviciul poştei), bun pianist, se aşeza şi ne cînta, iar în pauze ne distra ilustrînd fie grohăitul unui porc, fie o furtună, fie chinurile naşterii cu primul ţipăt al copilului etc., etc.; de altfel, numai pentru asta era şi invitat, iar dacă se întîmpla să bem ceva mai mult – deşi aşa ceva se întîmpla mai rar –, îi dădeam şi noi drumul, şi într-o zi chiar am cîntat în cor şi cu mult entuziasm, acompaniaţi de Leamşin, Marseillaise. De altfel, nu ştiu dacă a fost foarte reuşit. Ziua memorabilă de nouăsprezece februarie am întîmpinat-o cu mare entuziasm. Cu mult înainte chiar de apropierea acestei date, am golit cîteva rînduri de pahare în cinstea ei, rostind discursuri potrivite. Asta s-a întîmplat de mult de tot, cînd nu îi aveam printre noi nici pe Şatov, nici pe Virghinski şi cînd Stepan Trofimovici locuia încă în aceeaşi casă cu Varvara Petrovna. Cu cîteva zile înainte de marea sărbătoare, Stepan Trofimovici s-a apucat să zică pe nas nişte versuri cunoscute, deşi cam ciudate, compuse probabil de un fost moşier liberal:

Vin mujicii cu topoare,

O, ce grozăvie mare…

În sfîrşit, cam aşa ceva, nu-mi aduc aminte exact cum sunau. Varvara Petrovna, auzindu-le, i-a strigat: „Prostii, prostii!“ şi a plecat înfuriată. Liputin, care asistase la această scenă, i-a spus ironic lui Stepan Trofimovici:

— Ar fi regretabil dacă foştii iobagi, de bucurie, le-ar cauza într-adevăr domnilor moşieri niscai neplăceri, şi făcu un gest cu degetul în jurul propriului său gît.

— Cher ami, răspunse cu multă bonomie Stepan Trofimovici, crede-mă că acest lucru (şi el repetă gestul cu degetul în jurul gîtului) nu va fi de nici un folos nici moşierilor noştri şi nici nouă tuturor în general. Chiar şi fără capete, noi tot nu vom şti să înfăptuim nimic, deşi tocmai capetele noastre ne împiedică cel mai mult să raţionăm cum trebuie.

Notez că la noi foarte multă lume credea că în ziua proclamării manifestului se va produce ceva extraordinar, în sensul prezis de Liputin, şi asta o susţineau aşa-numiţii cunoscători ai poporului şi ai problemelor statului. Se pare că şi Stepan Trofimovici împărtăşea această credinţă, ba în aşa măsură, încît cu cîteva zile înainte de marele eveniment îi ceru voie Varvarei Petrovna să plece în străinătate; într-un cuvînt, se arătă cam îngrijorat. Dar iată că trecu şi ziua cea mare, mai trecu un timp, şi zîmbetul lui de superioritate satisfăcută îi reapăru pe chip. El emise în faţa noastră cîteva idei remarcabile despre firea rusului în general şi aceea a ţăranului rus în special.

— Oameni pripiţi cum sîntem, prea ne-am grăbit cu bunii noştri ţărani, îşi încheie el şirul de idei remarcabile. Am adus problema aceasta pe tapet şi cîţiva ani de-a rîndul un sector întreg al literaturii s-a ocupat de ei ca de o preţioasă nestemată nou descoperită. Am pus cununi de lauri pe capete pline de păduchi. Satul rusesc în decurs de un mileniu întreg nu ne-a dat decît dansul şi cîntecul komarinski. Un remarcabil poet rus, înzestrat de altfel şi cu o puternică doză de spirit glumeţ, văzînd-o pentru prima oară pe celebra Rachel pe scenă, a strigat plin de entuziasm: „N-aş da-o pe Rachel pentru mujicul rus!“. Eu sînt gata însă să merg şi mai departe: aş da toţi mujicii ruşi în schimbul unei Rachel. E timpul să privim lucrurile cu mai multă luciditate şi să nu confundăm catranul nostru autohton rudimentar cu bouquet de l’impératrice.

Liputin se declară imediat de acord, observînd însă că este totuşi necesar să se treacă peste anumite consideraţii lăudîndu-i pe ţărani; că pînă şi doamnele din societatea înaltă plîng cînd citesc Anton-Goremîka, iar unele dintre ele au şi scris chiar din Paris vechililor de pe moşiile lor să se poarte de acum încolo cu ţăranii cît se poate mai uman.

Se întîmplă, ca un făcut, ca nu mult după ce începură să circule zvonurile despre Anton Petrov, în gubernia noastră şi numai la cincisprezece verste de Skvoreşniki, să se producă oarecare evenimente neplăcute pentru care se luă măsura pripită de a se trimite acolo un detaşament. De data aceasta, Stepan Trofimovici se arătă atît de emoţionat, încît ne sperie şi pe noi. Striga la club că trebuie mai multe trupe, că e nevoie să fie chemate telegrafic unităţi dintr-un judeţ vecin; stăruia pe lîngă guvernator, încercînd să-l convingă că el n-ar avea nici un amestec; implora să nu fie implicat cumva şi el, din cauza reputaţiei lui, în această afacere; şi propunea să se comunice imediat autorităţilor în drept la Petersburg conţinutul declaraţiei sale. Bine că totul s-a terminat repede şi fără nici un fel de urmări; eu însă am rămas atunci foarte mirat de comportarea lui Stepan Trofimovici.

Aproximativ trei ani mai tîrziu, după cum se ştie, a început să se vorbească la noi despre „naţionalitate“ şi se născu o „opinie publică“. Stepan Trofimovici nu mai putea de rîs.

— Dragii mei, ne povăţuia el, „naţionalitatea“, dacă s-a „născut“ cu adevărat, cum vor să ne încredinţeze acum gazetele, se află deocamdată încă pe băncile şcolii, într-o oarecare şcoală nemţească Peterschule, cu carte nemţească în faţă, tocind la nesfîrşit o lecţie nemţească, iar învăţătorul neamţ o pune de cîte ori este nevoie să stea în genunchi. Pentru dascălul neamţ – toate laudele mele; dar e mult mai probabil că nimic nu s-a întîmplat, nimic asemănător n-a luat naştere şi că totul decurge ca şi pînă acum, adică la voia întîmplării, şi graţie şi sub ocrotirea Domnului. Şi eu cred că este prea de-ajuns pentru Rusia, pour notre sainte Russie. De altfel, tot acest panslavism şi naţionalism e ceva prea vechi, ca să pară nou. Ideea naţională, dacă vreţi, niciodată nu s-a manifestat la noi decît în chip de fantezie boierească vînturată prin saloanele cluburilor, iar dacă vreţi şi mai precis, în chip de moft al domnilor de la Moscova. Nu mă refer, bineînţeles, la vremea lui Igor. Şi în definitiv, toate acestea nu sînt decît o consecinţă a trîndăviei. La noi totul purcede din trîndăvia noastră neasemuită, atît ce e bun, cît şi ce e bine. Toate ne vin de la acea trîndăveală boierească, simpatică, cultă şi capricioasă! De treizeci de mii de ani o tot spun mereu. Nu ştim noi să trăim din propria noastră muncă. Şi ce le-a venit acum acolo cu opinia asta publică, „născută“ la noi, aşa deodată, din senin, picată din cer? Cum de nu înţeleg oamenii aceştia că pentru a te bucura de o opinie e nevoie în primul rînd de muncă, de muncă proprie, de un început propriu, de o iniţiativă proprie în făptuire, e nevoie de experienţă proprie! Pe degeaba nimic nu se obţine. Să muncim, aşadar, să muncim şi abia atunci să pretindem a avea propria noastră opinie. Dar, pentru că noi niciodată n-o să ne apucăm de treabă, e limpede şi că opinie vor avea în locul nostru toţi aceia care au lucrat pentru noi pînă acum, adică aceeaşi Europă, aceiaşi nemţi, dascălii noştri de mai bine de două sute de ani. Afară de asta, Rusia, prin ea însăşi, constituie o mare confuzie, mult prea mare pentru ca noi singuri să fim în stare s-o dezlegăm, fără ajutorul nemţilor şi fără un efort în muncă! Iată, de peste douăzeci de ani eu tot trag clopotul de alarmă şi fac apel la muncă! Mi-am sacrificat toată viaţa pentru acest deziderat în care am crezut ca un nebun! Acum nu mai cred în nimic, dar nu încetez să dau alarma şi voi continua aşa pînă la sfîrşit, pînă la mormînt; voi trage de funie pînă cînd o să-mi cînte prohodul!

Iar noi, vai, nu făceam decît să zicem amin la aceste cuvinte. Îl aplaudam pe dascălul nostru, şi cu ce ardoare! Ei bine, domnilor, nu vi se pare că şi astăzi răsună încă adesea şi ne este dat să auzim la tot pasul asemenea discursuri, presărate cu tot felul de vechi baliverne ruseşti „drăguţe“, „spirituale“, „liberale“?

Dascălul nostru credea în Dumnezeu.

— Nu înţeleg de ce toată lumea mă consideră aici drept un ateu? spunea el uneori. Eu cred în Dumnezeu, mais distinguons, eu cred în el ca într-o fiinţă care nu se recunoaşte pe sine ca atare decît numai prin eul meu. N-o să vă închipuiţi cumva că aş putea avea credinţa Nastasiei (slujnicei mele) sau a unui boier oarecare ce crede „pentru orice eventualitate“, sau ca simpaticul nostru Şatov, ba nu, să-l lăsăm pe Şatov deoparte; credinţa lui este forţată, ca la slavofilii moscoviţi. Cît priveşte creştinismul, cu toată stima mea sinceră, nu aş putea fi un creştin. Sînt mai curînd un păgîn antic, cum a fost marele Goethe sau anticii eleni. E de-ajuns numai simplul fapt că acest creştinism n-a înţeles femeia, ceea ce a fost cu atîta strălucire demonstrat de George Sand într-unul dintre romanele sale geniale. Cît priveşte închinăciunile, posturile şi toate celelalte, nu înţeleg ce-i interesează pe alţii ce fac eu? Oricît şi-ar bate capul pe aici denunţătorii noştri, eu nu vreau să devin iezuit. În anul o mie opt sute patruzeci şi şapte, Belinski i-a scris lui Gogol din străinătate cunoscuta epistolă în care îi reproşa cu multă ardoare faptul că acesta crede „în nu se ştie ce Dumnezeu“. Entre nous soit dit, nu-mi pot imagina nimic mai caraghios decît momentul acela cînd Gogol (Gogol de atunci!) a citit această expresie şi… în general întreaga scrisoare! Dar lăsînd la o parte ridicolul şi întrucît eu sînt de acord totuşi cu esenţa problemei, voi spune sus şi tare: iată nişte oameni adevăraţi! Au ştiut să se umple de dragoste pentru poporul lor, au ştiut să sufere pentru el, au ştiut să-şi sacrifice totul pentru el şi au ştiut în acelaşi timp să nu fie de acord cu el, cînd acest lucru se impunea, să nu-l încurajeze în anumite privinţe. Nu putea Belinski să caute într-adevăr mîntuirea în postul cu untdelemn sau în ridichile cu mazăre…

Dar aici intervenea Şatov.

— Niciodată oamenii aceştia ai dumitale n-au iubit poporul, n-au suferit pentru el şi n-au sacrificat nimic în interesul lui, oricît s-ar fi complăcut dumnealor în a-şi închipui acest lucru spre propria lor satisfacţie, mormăia el posomorît, cu privirea în podea, răsucindu-se nerăbdător pe scaun.

— Ei n-au iubit poporul! Ei! urla Stepan Trofimovici. O, de-ai şti cît iubeau ei Rusia!

— Nici Rusia, nici poporul rus! urla la rîndul său Şatov, cu ochii scînteind. Nu poţi iubi ceva ce nu cunoşti, iar ei nu înţelegeau nimic din ceea ce se petrece în sufletul poporului rus! Toţi, şi dumneata împreună cu ei, aţi bîjbîit alunecînd cu privirea deasupra poporului rus, dar mai ales Belinski; chiar din scrisoarea aceea către Gogol se vede acest lucru cît se poate de clar. Belinski, aidoma Curiosului dintr-un basm al lui Krîlov, n-a observat elefantul din parcul zoologic, concentrîndu-şi toată atenţia asupra gîngăniilor sociale franţuzeşti; şi la atîta s-a mărginit. Şi cînd te gîndeşti că era poate mult mai deştept decît voi toţi! Şi nu numai că n-aţi înţeles poporul nostru, ci l-aţi şi tratat cu un dispreţ dezgustător, judecînd după faptul că vorbind despre popor nu v-aţi gîndit decît la poporul francez şi chiar din poporul francez n-aţi ştiut să-i vedeţi decît pe parizieni, ruşinîndu-vă că poporul rus nu e ca ei. Este purul adevăr! Iar cine n-are popor nu are nici Dumnezeu! Să se ştie, aşadar, că toţi aceia care încetează să-şi înţeleagă propriul lor popor şi pierd legătura cu el negreşit îşi pierd şi credinţa strămoşească, devin sau ateişti, sau nişte indiferenţi. Ăsta e adevărul! Este un fapt confirmat de realitate. Iată de ce şi voi toţi, şi noi toţi acum nu sîntem decît nişte atei odioşi sau nişte mizerabili indiferenţi, depravaţi şi nimic mai mult! Şi pe dumneata la fel, Stepan Trofimovici, n-am de gînd să te consider o excepţie, ba chiar anume despre dumneata am vorbit, să ştii!

De obicei, după un asemenea monolog (şi se întîmpla să izbucnească adesea în acest fel), Şatov punea mîna pe şapcă şi se repezea spre uşă, deplin convins că de data aceasta totul s-a sfîrşit şi că a rupt definitiv şi pentru totdeauna raporturile sale prieteneşti cu Stepan Trofimovici. Acesta însă izbutea totdeauna să-l reţină la timp.

— Ce-ar fi totuşi să ne împăcăm, Şatov, după schimbul acesta drăguţ de cuvinte? spunea el, întinzîndu-i mîna cu blîndeţe, din fotoliul său.

Dar stîngaciul şi ruşinosul Şatov se arăta constant refractar oricărei efuziuni sentimentale, deşi, cu toată aparenţa lui de om dur şi grosolan, avea un suflet foarte delicat. Dîndu-şi seama adesea că a depăşit orice măsură, el cel dintîi suferea din această cauză. Murmurînd ceva nedesluşit drept răspuns la apelul împăciuitor al lui Stepan Trofimovici şi tropăind de cîteva ori, ca un urs, el începea deodată să zîmbească, îşi scotea şapca şi se aşeza la locul său, cu privirea îndărătnic aţintită în pămînt. Bineînţeles, se comanda băutură şi Stepan Trofimovici ţinea un toast corespunzător, de pildă, în amintirea uneia dintre marile personalităţi publice ale trecutului.

Capitolul al doilea

Prinţul Harry. Peţitul

I

Exista pe lume încă o fiinţă de care Varvara Petrovna era nu mai puţin ataşată decît de Stepan Trofimovici – unicul ei fiu, Nikolai Vsevolodovici Stavroghin. Tocmai pentru educaţia lui fusese invitat cîndva Stepan Trofimovici. Băiatul avea pe atunci opt ani, iar fluşturaticul general Stavroghin, tatăl său, trăia despărţit de mama sa, încît copilul a crescut sub îngrijirea şi îndrumarea ei. Trebuie să recunoaştem meritul lui Stepan Trofimovici de a fi ştiut să-şi cîştige dragostea elevului său. Tot secretul acestei ştiinţe consta în faptul că şi el însuşi era ca un copil. Atunci încă nu mă avea pe mine pe lîngă el şi tînjea după un suflet apropiat, un prieten sincer. N-a ezitat nici o clipă să-şi facă prieten dintr-o fiinţă atît de fragedă, chiar din momentul cînd băiatul a crescut cît de cît. Nu ştiu cum, parcă de la sine, nu s-a interpus între ei nici o distanţă. De multe ori îl trezea noaptea pe micul său prieten, în vîrstă de zece sau unsprezece ani, numai şi numai pentru a-şi împărtăşi în lacrimi sentimentele jignite sau pentru a-i destăinui un secret al familiei, fără să observe că aşa ceva era cu totul inadmisibil. Se aruncau unul în braţele altuia şi plîngeau împreună. Băiatul ştia despre maică-sa că îl iubea mult, dar nu cred că şi el o iubea la fel. Ea îi vorbea puţin, îl stingherea rar, însă privirea ei atentă, mereu aţintită asupra lui, o resimţea întotdeauna dureros. De altfel, în tot ce priveşte instrucţia şi educaţia lui morală, mama i se încredinţase întru totul lui Stepan Trofimovici. Pe atunci era încă plină de încredere în înţelepciunea lui. E de presupus că mentorul a contribuit întru cîtva la zdruncinarea sistemului nervos al elevului său. La vîrsta de şaisprezece ani, cînd a fost înscris la colegiu, arăta plăpînd şi palid, de-o cuminţenie şi îngîndurare ciudate (ulterior însă devenise de-o forţă fizică extraordinară). E de presupus, de asemenea, că cei doi prieteni plîngeau, aruncîndu-se unul în braţele celuilalt, nu numai în legătură cu nişte întîmplări sau cazuri de familie. Stepan Trofimovici a ştiut să atingă cele mai ascunse coarde din inima prietenului său şi să provoace prima senzaţie, încă de tot vagă, a eternei tristeţi sacre pe care un suflet ales, gustînd-o şi cunoscînd-o odată, pentru nimic în lume nu ar mai schimba-o cu o satisfacţie minoră. (Există şi asemenea amatori, care ţin la această tristeţe mai mult decît la cea mai deplină satisfacţie, chiar dacă o atare satisfacţie ar fi cu adevărat posibilă.) În orice caz a fost bine-venită despărţirea, deşi cam tîrzie, dintre elev şi mentor.

În primii doi ani de liceu, tînărul îşi petrecea vacanţele acasă. Cu prilejul călătoriei făcute de Varvara Petrovna şi Stepan Trofimovici la Petersburg, el a asistat de cîteva ori la seratele literare organizate de maică-sa, ascultînd cu atenţie încordată şi observînd lumea. Vorbea puţin şi era tot atît de sfios ca şi altădată. Arăta aceeaşi atenţie gingaşă faţă de Stepan Trofimovici, dar se ţinea mai rezervat: îmi închipui că evita să mai discute subiecte înalte şi să evoce amintirile îndepărtate. Terminîndu-şi învăţătura îmbrăţişă, la dorinţa mamei, cariera militară şi în curînd fu încadrat într-unul dintre strălucitele regimente de cavalerie de gardă. Nu veni să i se înfăţişeze măicuţei sale în uniformă şi era cam zgîrcit la scrisori. Varvara Petrovna îi trimitea bani fără nici o socoteală, cu toate că după reformă veniturile moşiilor sale scăzuseră simţitor, încît în primii ani nu obţinea nici măcar jumătate din veniturile de altădată; de altfel, datorită unor îndelungate economii, se asigurase între timp cu un capital lichid destul de important. Era foarte atentă la succesele fiului ei în societatea înaltă din Petersburg. Ceea ce nu-i reuşise ei izbutise s-o facă tînărul ofiţer, bogat şi plin de speranţe. El reînnodă legăturile cu unele cunoştinţe, la care ea nu mai putea rîvni, şi era primit în saloanele acestora cu multă plăcere. Curînd însă, la urechile Varvarei Petrovna începură să parvină nişte zvonuri cam ciudate: tînărul se dedase brusc unei vieţi de petreceri nesăbuite. Şi nu era vorba de jocul de cărţi sau de beţii uluitoare; se vorbea despre o purtare cumplit de deşănţată, despre oameni striviţi sub copitele cailor săi, despre atitudinea lui de sălbatică brutalitate faţă de o doamnă din societatea înaltă pe care, după ce întreţinuse cu ea relaţii intime, ar fi ofensat-o apoi în mod public. Era în toate acestea ceva scandalos de murdar. Se mai spunea că fiul ei, ca un zurbagiu ordinar, se lega de oameni şi îi jignea dintr-o pură plăcere de a jigni. Varvara Petrovna se arătă profund tulburată, necăjindu-se amarnic. Stepan Trofimovici încerca s-o asigure că nu este vorba decît de primele manifestări violente ale unui organism puternic dotat, că apele se vor linişti şi că toate acestea seamănă mult cu tinereţea prinţului Harry, care chefuia cu Falstaff, Poins şi mistress Quickly, descrisă de Shakespeare. De data aceasta, Varvara Petrovna nu mai strigă „Prostii, prostii!“, cum obişnuia în ultimul timp faţă de Stepan Trofimovici, ci dimpotrivă îl ascultă cu multă luare-aminte, cerîndu-i să-i explice mai amănunţit, ba se apucă cu rîvnă să citească nemuritoarea cronică a lui Shakespeare. Dar lectura aceasta nu avu darul s-o liniştească şi nici prea multă asemănare nu găsi ea între cei doi. Aştepta cu nerăbdare răspunsul la cele cîteva scrisori trimise. Răspunsurile nu întîrziară; curînd sosi vestea cum că prinţul Harry a avut aproape concomitent două dueluri, fiind absolut vinovat în amîndouă cazurile; l-a ucis pe unul dintre adversarii săi, iar pe celălalt l-a rănit grav; pentru aceste isprăvi a fost deferit justiţiei militare. Scandalul s-a terminat prin degradarea lui, cu pierderea tuturor drepturilor şi trimiterea ca simplu soldat într-unul dintre regimentele de infanterie, şi încă toate acestea cu multă îngăduinţă din partea forurilor superioare.

În anul una mie opt sute şaizeci şi trei, tînărul Stavroghin reuşi totuşi cumva să se distingă; fu decorat şi înaintat la gradul de subofiţer şi după aceea destul de rapid şi la gradul de ofiţer. În tot răstimpul acesta, Varvara Petrovna expedie în capitală cel puţin o sută de scrisori cu cereri şi rugăminţi; ba chiar, dată fiind gravitatea cazului, recurse, călcîndu-şi pe inimă, şi la unele intervenţii destul de umilitoare. După înaintarea sa la gradul de ofiţer, tînărul îşi dădu brusc demisia, dar la Skvoreşniki tot nu veni şi încetă complet să-i scrie mamei sale. Prin căi lăturalnice se află în sfîrşit că iar s-a instalat la Petersburg, dar că nu mai frecventează societatea de odinioară; părea că duce o viaţă cu totul retrasă. Se află apoi că se complace într-un anturaj foarte ciudat, întreţine relaţii cu nişte declasaţi, cu nişte bieţi funcţionăraşi, militari în retragere, care nu fără un aer de nobleţe cerşesc în stradă, cu nişte beţivani, că frecventează familiile lor care trăiesc în promiscuitate, zile şi nopţi petrece în nişte spelunci şi cartiere murdare şi că a decăzut total. Se părea că îi plăcea acest gen de viaţă. Nu cerea bani de la maică-sa; avea o moşioară proprie, fosta proprietate a generalului Stavroghin, pe care el ar fi arendat-o unui neamţ din Saxonia şi care îi aducea un venit oarecare. În cele din urmă, Varvara Petrovna reuşi să-l înduplece să vină acasă şi într-adevăr prinţul Harry apăru în oraşul nostru. Abia atunci mi-a fost dat să-l văd îndeaproape pentru prima oară.

Era un tînăr foarte chipeş, cam de vreo douăzeci şi cinci de ani, şi mărturisesc că mi-a făcut o impresie extraordinară. Mă aşteptasem să văd un bicisnic murdar, beţiv şi desfrînat, care duhneşte a votcă. Cînd colo, m-am pomenit în faţa unui gentleman elegant, cum nu-mi fusese dat să văd printre cei pe care-i cunoscusem vreodată, foarte bine şi cu mult gust îmbrăcat, avînd o ţinută de adevărat domn, obişnuit să trăiască în mediul cel mai rafinat. Aceeaşi impresie a făcut-o şi asupra celorlalţi; de altfel, tot oraşul a rămas surprins, dat fiind că zvonurile despre biografia domnului Stavroghin ajunseseră să fie cunoscute pînă în cele mai mici amănunte, încît te întrebai cum şi de unde puteau oamenii aceştia să afle totul, mai ales că o bună parte dintre aceste zvonuri erau adevărate. Toate doamnele de societate din oraşul nostru rămaseră înnebunite după noul musafir. Dintr-odată se desenară două tabere net opuse – una îl adora, cealaltă îl ura cumplit; dar şi una, şi cealaltă erau nebune după tînăr. Pe unele le captiva mai ales faptul că sufletul său enigmatic ascundea probabil un profund mister; altora le plăcea pur şi simplu fiindcă era un ucigaş. S-a dovedit apoi că au de-a face cu un om destul de cult, ba şi cu destulă erudiţie. E drept că nu era nevoie ca cineva să aibă cine ştie ce cunoştinţe pentru a ne uimi pe de-alde noi; dar el se pricepea să angajeze discuţii interesante asupra unor probleme importante, cu o remarcabilă judiciozitate. Voi menţiona ca o curiozitate: toată lumea la noi îl găsi, chiar din prima zi, drept un om foarte raţional. Nu prea vorbăreţ, manierat fără exagerare, uimitor de modest, era în acelaşi timp îndrăzneţ şi sigur de sine, ca nimeni altul la noi. Dandii noştri îl priveau cu invidie şi se eclipsau completamente în faţa lui. M-a surprins de asemenea chipul lui: avea părul nu ştiu cum prea negru, ochii lui de un albastru azuriu erau prea senini şi calmi, tenul prea delicat şi alb, rumeneala obrajilor prea pronunţată şi pură, dinţii ca nişte perle, buzele de culoarea coralului, totul părea că se reuneşte într-o rară frumuseţe bărbătească şi, în acelaşi timp, avea în el şi ceva respingător. Unii spuneau că faţa lui seamănă cu o mască; se vorbea mult, între altele, şi despre extraordinara lui forţă fizică. Era aproape înalt de statură. Varvara Petrovna îl privea cu mîndrie, dar şi cu o nelinişte necontenită. A stat în oraşul nostru cam o jumătate de an. Molatic, liniştit, destul de rezervat, puţin chiar posac; apărea în societate regulat, respectînd cu rigurozitate eticheta noastră provincială. Era înrudit pe linie paternă cu guvernatorul şi primit în casa lui ca o rubedenie apropiată. Dar nu trecură cîteva luni şi brusc fiara îşi scoase ghearele.

Aş vrea să menţionez în treacăt că simpaticul şi blîndul nostru Ivan Osipovici, fostul guvernator, semăna oarecum cu o muiere, dar provenea dintr-o familie foarte bună şi cu relaţii în înalta societate, ceea ce explică şi faptul că s-a menţinut în postul său la noi atîţia ani, ferindu-se cu grijă să se amestece efectiv în treburile guberniei. Judecînd după ospitalitatea lui şi felul cum îşi primea şi trata musafirii, ar fi fost mai potrivit în funcţia de preşedinte al vechii nobilimi din vremurile bune de altădată, decît de guvernator în vremuri atît de neliniştite ca în zilele noastre. În oraş se vorbea mereu că nu el conduce gubernia, ci Varvara Petrovna. Bineînţeles, se ascundea în această afirmaţie şi o aluzie destul de usturătoare, dar realitatea era alta. De altfel, cîte spirite n-au fost irosite pe această temă. Dimpotrivă, Varvara Petrovna, în ultimii ani mai ales, în mod conştient se retrase de la orice amestec în viaţa publică din oraş, cu toată stima de care se bucura în ochii întregii societăţi, şi în mod voit se îngrădi în nişte limite bine calculate de ea însăşi. În loc de o participare activă în viaţa publică, ea îşi deplasă brusc tot interesul asupra gospodăriei sale şi în doi-trei ani izbuti să ridice veniturile moşiei aproape pînă la nivelul din trecut. Renunţînd la aspiraţiile ei poetice de odinioară (călătorii la Petersburg, proiecte de a edita o revistă etc.), ea se angajă într-o viaţă de economii şi aprigă acumulare de bani. Pînă şi pe Stepan Trofimovici îl îndepărtă întru cîtva, permiţîndu-i să-şi închirieze o locuinţă într-o altă casă (lucru asupra căruia înainte el stăruise de nenumărate ori invocînd diferite pretexte). Treptat, Stepan Trofimovici ajunse s-o considere o femeie prea prozaică, spunîndu-i uneori în glumă: „prietena mea prozaică“. Bineînţeles, asemenea glume nu-şi permitea să le facă decît într-o formă extrem de respectuoasă, alegînd cu multă grijă momentul potrivit.

Noi toţi, cei din preajma lor, înţelegeam, iar Stepan Trofimovici, cu o sensibilitate mai receptivă decît a noastră a tuturora, înţelegea şi mai bine că fiul apare acum în ochii ei ca o nouă speranţă şi chiar ca un vis nou. Pasiunea ei maternă se născu în perioada succeselor lui Nicolai în societatea înaltă din Petersburg şi se accentuă mai ales din clipa în care primi vestea degradării lui ca simplu soldat. Şi totuşi, era evident că se temea de el şi în prezenţa lui părea ca o sclavă. Se temea de ceva nedesluşit, misterios, pe care nici ea n-ar fi fost în stare să-l definească şi de multe ori îi surprindeam privirea scrutătoare aţintită asupra fiului ei, frămîntînd un gînd şi încercînd să ghicească ceva… Şi iată că fiara îşi scoase dintr-odată ghearele.

II

Dintr-odată şi fără nici un motiv, prinţul nostru îşi permise nişte insolenţe revoltătoare faţă de cîteva persoane. Esenţialul consta tocmai în faptul că aceste insolenţe nemaiauzite şi cu totul inadmisibile, în sfîrşit, nici pe departe asemănătoare celor cu care sîntem obişnuiţi în viaţa noastră cotidiană, complet absurde şi copilăreşti chiar, şi dracu’ mai ştie cum, erau cu desăvîrşire lipsite de orice justificare. Unul dintre venerabilii noştri seniori ai clubului, Piotr Pavlovici Gaganov, un om în vîrstă şi cu anumite merite în viaţa publică, avea obiceiul inocent de a adaugă aproape la orice cuvînt cu multă aprindere: „Ei bine, eu nu mă las dus de nas!“. Mă rog, fie. Dar într-o zi la club, în timp ce el nu se ştie cu ce prilej îşi rosti acest aforism favorit în cercul de vizitatori permanenţi ai clubului adunaţi în jurul său (toţi oameni respectabili), Nikolai Vsevolodovici, care stătea cam deoparte singur şi căruia nimeni nu i se adresase, se apropie deodată de Piotr Pavlovici şi, cu totul pe neaşteptate, dar cu destulă putere, îl apucă de nas cu două degete şi-l trase astfel după el prin sală cîţiva paşi. N-avea nici un fel de resentimente faţă de domnul Gaganov. S-ar fi putut crede că nu fusese decît o ştrengărie pur şcolărească, bineînţeles foarte condamnabilă; şi totuşi se povestea mai tîrziu că în timpul acestei operaţii părea aproape îngîndurat „ca şi cum ar fi fost nebun“; dar de acest lucru îşi aduseră aminte cei de faţă abia mult mai tîrziu. În primul moment de surpriză, ei nu reţinură decît clipa următoare, şi anume cînd el era deja probabil în situaţia de a-şi da perfect seama de realitatea crudă a faptului şi totuşi nu numai că nu se jenă cîtuşi de puţin, ci dimpotrivă zîmbi cu răutate şi obrăznicie, „fără cea mai mică părere de rău“. Se iscă o zarvă extraordinară; înconjurat din toate părţile, Nikolai Vsevolodovici se rotea în mijlocul mulţimii şi privea într-o parte, fără să răspundă apostrofărilor şi cercetînd cu multă curiozitate chipurile celor care îl strigau. În sfîrşit, păru că îl cuprinsese iar aceeaşi îngîndurare – cel puţin aşa se spunea –, apoi se încruntă, se apropie cu paşi hotărîţi de Piotr Pavlovici, care arăta jignit la culme, şi murmură vădit înciudat şi oarecum pripit în vorbă:

— Bineînţeles, vă rog să mă scuzaţi… nici nu ştiu, zău, cum de mi-a venit aşa… prosteşte…

Formularea aceasta destul de neglijentă a scuzei echivala cu o nouă jignire. Se stîrni o larmă şi mai mare. Nikolai Vsevolodovici ridică din umeri şi plecă.

Din partea lui era bineînţeles o mare tîmpenie, fără să mai vorbim despre comportarea lui extrem de scandaloasă – scandaloasă în mod voit şi intenţionat, după cum părea la prima vedere, şi prin urmare constituind o jignire intenţionată, extrem de insolentă, adusă întregii noastre societăţi. Exact aşa a şi fost interpretată. Drept urmare, domnul Stavroghin a fost imediat şi în unanimitate exclus din rîndul membrilor clubului; apoi se hotărî ca din partea întregului club să se facă demersuri la guvernator, rugîndu-l ca neîntîrziat (înainte chiar de a se începe acţiunea în justiţie) să-l pună la punct pe turbulentul individ, pe acest „zurbagiu din capitală, prin puterea administrativă de care dispunea, şi în felul acesta să ferească liniştea şi onoarea întregului cerc de oameni onorabili din oraşul nostru de asemenea atingeri dăunătoare“. Cu o naivitate răutăcioasă, se mai adăuga cu acest prilej că „probabil împotriva domnului Stavroghin se va găsi un mijloc legal corespunzător“. Fraza aceasta era strecurată în apelul adresat guvernatorului anume ca să-l înţepe pentru Varvara Petrovna. A fost mîzgălită cu plăcere. Se porni o avalanşă de comentarii difuzate cu multă pasiune. Ca un făcut, guvernatorul lipsea atunci din oraş; plecase undeva prin împrejurimi ca să boteze copilul unei văduve recente, femeie foarte bine, copil născut după moartea soţului ei; se ştia însă că guvernatorul se va întoarce curînd. Iar în aşteptare, i se organiză respectabilului şi ofensatului Piotr Pavlovici o adevărată ovaţie: toată lumea îl îmbrăţişa, îl săruta; aproape întreg oraşul ţinu să-i facă o vizită. Se proiecta chiar să i se ofere pe bază de subscripţie o masă solemnă şi numai la stăruinţa lui insistentă se renunţă la această idee, iniţiatorii dîndu-şi poate seama că de fapt omul acesta a fost tîrît de nas în mod public şi deci nu prea ar fi cazul să se facă din asta un motiv de mare triumf.

Şi totuşi, cum s-a putut întîmpla aşa ceva? Este de notat mai ales faptul că nimeni la noi, în tot oraşul, nu atribui această ieşire a lui Stavroghin vreunui acces de nebunie. Înseamnă că oamenii erau dispuşi să se aştepte la asemenea fapte din parte-i, cu toată deşteptăciunea şi inteligenţa lui. În ce mă priveşte, nici pînă astăzi nu pot să găsesc vreo explicaţie, deşi foarte curînd a intervenit un eveniment care părea să explice totul, fiind în măsură să satisfacă curiozitatea generală şi să împace lucrurile. Mai adaug de asemenea că patru ani după aceea, la întrebarea mea formulată cu multă prudenţă în privinţa cazului petrecut la club, el mi-a răspuns încruntîndu-se: „Păi, eu nu prea eram sănătos atunci“. Dar să nu anticipăm.

Mi s-a părut destul de curioasă şi acea explozie generală de ură cu care se năpusti toată lumea împotriva „scandalagiului şi duelgiului sosit din capitală“. Se căuta cu tot dinadinsul în acest act o premeditare insolentă şi o sfidare intenţionată a întregii societăţi, într-adevăr omul acesta reuşi să mobilizeze în jurul său toate antipatiile şi, cînd te gîndeşti, prin ce anume? Pînă la această întîmplare, el nu se certase cu nimeni, nu jignise pe nimeni şi era de o politeţe rară, ca un cavaler dintr-o gravură la modă, dacă această gravură ar fi fost în stare să deschidă gura. Presupun că era urît pentru mîndria lui. Pînă şi cuconetul nostru, care la început îl adora, vocifera acum împotriva lui mai mult chiar decît bărbaţii.

Varvara Petrovna rămase profund afectată. Îi mărturisi mai tîrziu lui Stepan Trofimovici că toate astea le presimţea de mult şi că în decursul acestor şase luni nu era zi să nu se aştepte la ceva „în genul acesta“, ceea ce constituia într-adevăr o mărturisire semnificativă din partea unei mame. „A început!“, se gîndi ea cutremurîndu-se. În dimineaţa ce urmă serii nefaste de la club, ea încercă cu multă prudenţă, dar şi cu fermitate, o explicaţie discretă cu fiul ei, deşi aproape că tremura, sărmana, cu toată hotărîrea ei neclintită. Nu dormise toată noaptea, iar dis-de-dimineaţă se sfătuise şi cu Stepan Trofimovici, cu care prilej izbucnise chiar în lacrimi, ceea ce nu se întîmplase niciodată cu dînsa în faţa cuiva. Ar fi vrut ca Nicolas să-i spună el ceva, s-o onoreze măcar cu o explicaţie cît de sumară. Nicolas, de obicei atît de prevenitor şi de respectuos cu maică-sa, o ascultă un timp încruntat, dar serios şi grav; apoi se ridică deodată şi, fără a scoate o vorbă, îi săruta mîna şi părăsi încăperea. În aceeaşi zi, către seară, ca un făcut, surveni şi un alt scandal, deşi mult mai puţin important şi mai banal decît primul, dar care suscită şi mai accentuat indignarea societăţii din cauza predispoziţiei acesteia şi a atmosferei de ostilitate generală.

De data aceasta i se nimeri în cale prietenul nostru Liputin. Venise la Nikolai Vsevolodovici imediat după explicaţia acestuia cu Varvara Petrovna pentru a-l ruga să-i facă onoarea de a lua parte la serata pe care o organiza cu prilejul zilei onomastice a soţiei sale. Varvara Petrovna urmărea de mult, cu mare nelinişte, această tendinţă de alunecare în jos a lui Nikolai Vsevolodovici în cercul unor cunoştinţe de rang inferior, dar nu găsise în ea destulă putere ca să-i spună acest lucru. El apucase să lege cîteva cunoştinţe în păturile inferioare ale societăţii, ba coborîse şi mai jos, probabil fiind predispus spre asemenea înclinaţii. Nu mai fusese pînă atunci în casa lui Liputin, deşi se întîlnise cu el în diferite ocazii. Era prea evident pentru el că Liputin îl invită acum din cauza scandalului de ieri de la club şi că în calitate de liberal nu putea fi decît entuziasmat de acest fapt, convins că numai aşa trebuie trataţi seniorii clubului, fiindcă o merită. Nikolai Vsevolodovici rîse şi promise să vină.

Casa lui Liputin era plină de invitaţi: tot lume măruntă şi modestă, dar plină de spirit şi de voie bună. Orgoliosul şi invidiosul Liputin invita numai de două ori pe an musafiri la el, dar în aceste ocazii nu se zgîrcea deloc. Musafirul cel mai de vază, Stepan Trofimovici, nu veni din cauză că se simţea cam bolnav. Se servi ceai, mesele erau pline de platouri cu gustări şi de sticle cu votcă; trei mese erau rezervate pentru jucătorii de cărţi, iar tineretul în aşteptarea cinei începuse să danseze după muzică de pian. Nikolai Vsevolodovici o invită pe doamna Liputina, o femeie foarte drăguţă şi pe care invitaţia lui o intimidă teribil; dansă cu ea făcînd două-trei tururi prin sală, apoi se aşeză lîngă ea şi, tot discutînd, reuşi s-o înveselească. Observînd în sfîrşit cît de drăguţă era cînd rîdea, el o cuprinse deodată de mijloc în faţa musafirilor şi o sărută pe gură de trei ori la rînd, cu multă voluptate. Nenorocita, înspăimîntată, leşină. Nikolai Vsevolodovici îşi luă pălăria, se apropie de soţul rămas uluit în mijlocul zarvei generale, îl privi cam jenat, bîigui cu aceeaşi voce pripită: ,,Nu vă supăraţi“ şi plecă. Liputin alergă după el în vestibul şi-l ajută să-şi îmbrace blana şi cu repetate plecăciuni îl conduse pînă afară. A doua zi, la această istorie, în fond destul de inocentă, se adăugă un epilog destul de amuzant, care îi aduse de atunci lui Liputin o oarecare consideraţie şi de care el a ştiut apoi să profite din plin.

Pe la ora zece dimineaţa, în casa doamnei Stavroghina apăru slujnica lui Liputin, Agafia, o femeiuşcă dezgheţată şi bună de gură, cu obrajii rumeni, cam de vreo treizeci de ani, şi care venise la Nikolai Vsevolodovici cerînd „să-i vorbească personal“. Deşi avea o durere de cap teribilă, tînărul Stavroghin ieşi să vadă ce este. Varvara Petrovna reuşi să asiste cînd Agafia transmise mesajul.

— Serghei Vasilevici (adică Liputin), turui cu îndrăzneală Agafia, mi-a poruncit mai întîi şi întîi să vă aduc salutări şi să vă întreb de sănătate; cum vă simţiţi după serata de ieri, cum aţi dormit şi dacă astăzi vă simţiţi bine, după cele întîmplate ieri?

Nikolai Vsevolodovici surîse.

— Spune-i că îi mulţumesc; şi mai spune-i, Agafia, stăpînului tău că e omul cel mai deştept din tot oraşul.

— Iar dumnealui mi-a poruncit să vă răspund la asta, turui şi mai îndrăzneaţă Agafia, că dumnealui ştie şi fără s-o spuneţi dumneavoastră şi v-o doreşte la fel.

— Asta-i bună! Dar cum putea el să ştie ce am să-ţi spun?

— Nu ştiu cum a putut s-o ştie, dar după ce am ajuns aproape de colţul străzii, l-am văzut că aleargă după mine fără şapcă şi-mi zice: „Auzi, Agafiuşka, dacă după ce îi spui ceea ce ţi-am poruncit eu, dumnealui îţi va porunci cumva: «Spune-i stăpînului tău că el este omul cel mai deştept din tot oraşul», să nu uiţi să-i răspunzi îndată: «Dumnealui ştie şi fără s-o spuneţi dumneavoastră şi v-o doreşte la fel»…“.

III

În sfîrşit, avu loc şi explicaţia cu guvernatorul. Simpaticul şi bunul nostru Ivan Osipovici chiar atunci se întorsese în oraş şi abia apucase să ia cunoştinţă despre plîngerea energică a clubului. Fără îndoială, trebuia să facă ceva, dar ce anume nu prea ştia, rămînînd într-o mare încurcătură. Ospitalierul bătrînel părea că se cam teme de tînăra sa rudă. Şi totuşi hotărî să-l înduplece să-şi ceară scuze în faţa membrilor clubului şi în faţa celui ofensat, dar într-o formă care să le dea deplină satisfacţie tuturor şi, de va fi cazul, chiar şi în scris; iar după aceea, cu toată blîndeţea, să-l roage să facă o călătorie de studii, să zicem, în Italia sau, în general, undeva în străinătate. În sala în care urma să-l primească de data aceasta pe Nikolai Vsevolodovici (care altădată se plimba cu drepturi de rudă prin toată casa), un funcţionar politicos, bine muştruluit, Alioşa Teleatnikov, şi totodată omul de casă al guvernatorului, desfăcea plicurile adunate pe biroul din colţ; iar în camera de alături, lîngă fereastra cea mai apropiată de sală, luase loc un colonel gras şi voinic aflat în trecere prin oraş, un fost camarad de arme şi bun prieten al lui Ivan Osipovici, care în acel moment citea ziarul Golos, bineînţeles fără să dea nici o atenţie la ceea ce se petrece în sală; ba se şi aşezase cu spatele spre uşă. Ivan Osipovici începu mai pe ocolite şi aproape în şoaptă, încurcîndu-se mereu. Nicolas îl privea cu un aer prea puţin amabil, nicidecum cu afecţiune de rudă; era palid, şedea ţinîndu-şi privirea în pămînt şi asculta cu sprîncenele încruntate, parcă se lupta cu o durere sîcîitoare.

— Ai o inimă sensibilă şi generoasă, Nicolas, intercală între altele bătrînul; eşti un om foarte cult; cunoşti viaţa lumii selecte, de altfel şi aici pînă acum ai avut o comportare exemplară şi cu aceasta ai reuşit să aduci linişte în inima mamei dumitale, la care noi ţinem atît de mult… Şi iată că acum ai apărut într-o lumină foarte nefavorabilă dumitale, enigmatică şi primejdioasă! Îţi vorbesc ca un prieten al casei voastre, ca un om în vîrstă care îţi este rudă şi te iubeşte, pe care n-ai de ce să te superi… Spune, ce te face să recurgi la asemenea fapte nesăbuite, care depăşesc orice convenienţe? Ce înseamnă această comportare, care seamănă a delir?

Nicolas îl asculta cu ciudă şi cu nerăbdare. Apoi, deodată, ceva viclean şi ironic licări în ochii lui.

— Mă rog, aş putea să v-o spun, zise el morocănos şi, rotindu-şi privirea prin sală, se aplecă la urechea lui Ivan Osipovici. Cuviinciosul Alioşa Teleatnikov se îndreptă la vreo trei paşi spre fereastră, iar colonelul tuşi în dosul ziarului. Bietul Ivan Osipovici se grăbi să-şi apropie încrezător urechea, atît de plin de curiozitate era, şi tocmai atunci se produse ceva inimaginabil, iar pe de altă parte ceva absolut clar într-o anumită privinţă. Bătrînul simţi deodată că Nicolas, în loc să-i fi şoptit un secret interesant, îi prinse urechea în dinţi şi-l muşcă destul de tare. Bătrînul începu să tremure; respiraţia i se tăie.

— Nicolas, ce fel de glume sînt astea! gemu el maşinal şi cu un glas schimbat.

Nici Alioşa, nici colonelul nu apucară să-şi dea seama de nimic, de altfel nici n-au putut să observe ce se petrece, atît doar că i-au văzut şoptindu-şi ceva unul altuia; şi totuşi, chipul descompus al bătrînului îi umplu de nelinişte. Se uitau unul la altul cu ochii holbaţi, neştiind dacă trebuie să-i sară în ajutor, cum se înţeleseseră, sau se cuvenea să mai aştepte. Nicolas băgă de seamă acest lucru probabil, căci strînse de ureche cu dinţii şi mai tare.

— Nicolas, Nicolas, gemu iar biata victimă, ei bine… ai făcut o glumă, ajunge…

Încă o clipă şi desigur sărmanul ar fi murit de frică, dar fiara se milostivi şi dădu drumul urechii. Toată spaima aceasta nu dură decît cel mult un minut, dar după aceea batrînul avu un fel de criză. Peste o jumătate de oră, Nicolas fu arestat şi reţinut deocamdată la postul de gardă, într-o cămăruţă izolată, cu o santinelă la uşă. Măsura era drastică, dar şeful nostru cel blînd fusese atît de indignat, încît hotărîse să-şi ia toată răspunderea deciziei sale chiar şi în faţa Varvarei Petrovna. Spre surprinderea generală, această doamnă, care se grăbi să sosească enervată la guvernator pentru explicaţii imediate, nu fu primită şi trebui să se întoarcă, fără a mai ieşi din cupeu, înapoi acasă, nevoind să-şi creadă ochilor şi urechilor.

În sfîrşit, veni şi lămurirea! Pe la ora două noaptea arestatul, pînă atunci surprinzător de liniştit şi somnoros chiar, brusc începu să strige, să bată furios cu pumnii în uşă şi cu o putere extraordinară smulse grilajul de fier din uşă şi sparse geamul, tăindu-şi mîinile. Cînd ofiţerul de serviciu sosi în fugă cu o escortă şi cu cheile şi dădu ordin să fie deschisă celula, pentru a-l lega pe turbulent, se constată că acesta se zbătea într-o criză puternică de delirium tremens; fu transportat imediat în casa mamei sale. Aşadar, totul era clar. Cei trei medici din localitate opinară că şi cu trei zile înainte bolnavul s-ar putea să se fi aflat în delir şi, cu toate că aparent arăta conştient şi lucid, de fapt nu era stăpîn pe voinţa şi pe raţiunea lui, ceea ce faptele săvîrşite o şi confirmau. Reieşea prin urmare că Liputin a fost primul care şi-a dat seama de acest lucru. Ivan Osipovici, om foarte delicat şi sensibil, se simţi jenat; curios este însă că şi el îl considera pe Nikolai Vsevolodovici capabil de orice faptă nesăbuită, fiind chiar în deplină capacitate a facultăţilor sale mintale. Cei din club se simţiră şi ei la fel de jenaţi şi nu-şi puteau explica: cum de nu-şi dăduseră seama de acest lucru atît de vizibil şi nu luaseră în seamă singura explicaţie posibilă a tuturor manifestărilor lui? Se găsiră, bineînţeles, şi unii sceptici, dar rezistenţa lor pe această poziţie nu dăinui mult.

Nicolas zăcu în pat mai bine de două luni de zile, fu chemată urgent de la Moscova pentru consult o somitate medicală; tot oraşul ţinu s-o viziteze pe Varvara Petrovna; ea îi iertase. Către primăvară, cînd Nicolas se simţi pe deplin sănătos, acceptă fără opunere propunerea mamei sale să plece în Italia, ca şi rugămintea ei să le facă tuturor cunoscuţilor o vizită de adio, pe cît era posibil cerîndu-şi scuze cui trebuia. Nicolas acceptă cu multă plăcere. La club se află că el a avut cu Piotr Pavlovici Gaganov o explicaţie delicată cu prilejul vizitei făcute acestuia acasă la el şi care îi dăduse deplină satisfacţie. Făcîndu-şi vizitele, Nicolas arăta grav, ba şi posomorît întru cîtva. Toată lumea îl primi cu multă compasiune, deşi cu toţii se simţeau nu se ştie de ce foarte jenaţi şi păreau bucuroşi de faptul că el pleacă în Italia. Ivan Osipovici lăsă să-i cadă şi o lacrimă, dar nu îndrăzni să-l îmbrăţişeze nici la ultimul rămas-bun. Într-adevăr, unii dintre noi eram totuşi convinşi că mizerabilul şi-a bătut joc de noi toţi, simulînd această boală. Îi făcu o vizită şi lui Liputin.

— Spune-mi, te rog, întrebă el, cum de ai putut şti dinainte ce voi spune eu despre inteligenţa dumitale, ba s-o şi povăţuieşti pe Agafia ce să-mi răspundă?

— Simplu de tot, rîse Liputin, şi eu te consider drept un om foarte inteligent şi de aceea am putut să-mi închipui ce-ai să răspunzi.

— Şi totuşi e o coincidenţă remarcabilă. Dar dă-mi voie, înseamnă că dumneata mă considerai un om deştept, deci lucid, cînd mi-ai trimis-o pe Agafia, şi nu mă socoteai nebun?

— Drept cel mai deştept şi cel mai lucid om şi m-am prefăcut numai a crede că nu eşti în toate minţile. De altfel, şi dumneata ţi-ai dat seama numaidecît de ceea ce gîndesc şi mi-ai acordat prin Agafia un certificat de perspicacitate.

— Aici cam greşeşti; eu, într-adevăr… am fost bolnav… murmură Nikolai Vsevolodovici încruntîndu-se. Ia stai, cum vine asta, strigă el, îţi închipui cumva cu adevărat că sînt capabil să mă năpustesc asupra oamenilor fiind în deplină raţiune? Ce rost ar avea?

Liputin se zgribuli, negăsind ce să-i răspundă. Nicolas păli deodată sau poate aşa i se păru lui Liputin.

— În orice caz, ai un fel de a gîndi foarte nostim, continuă Nicolas, iar în ce priveşte figura cu Agafia, aşa am înţeles-o, că mi-ai trimis-o să mă facă de rîs.

— Doar n-aţi fi vrut să vă provoc la duel?

— Adevărat! Am auzit eu că nu prea eşti amator de dueluri…

— Ce nevoie avem să-i copiem pe francezi? se zgribuli iar Liputin.

— Eşti adeptul teoriei spiritului naţionalist?

Liputin se făcu şi mai mic.

— Ehe! Dar ce văd! exclamă Nicolas observînd pe locul cel mai vizibil de pe masă un volum de Considérant, nu cumva din întîmplare eşti un fourierist? Te pomeneşti că aşa e! Păi, nu e tradus din franţuzeşte? rîse el ciocănind cu degetul în carte.

— Ba nu, nu e o traducere din franţuzeşte! păru că se saltă deodată Liputin cu un fel de ciudă. E o traducere din limba universală şi nu numai din limba franceză! Din limba republicii universale umanitare şi a armoniei sociale, aşa să ştii! Nu e numai din limba franceză!…

— Pe dracu’, o asemenea limbă nici nu există! continuă să rîdă Nicolas.

Uneori chiar şi un lucru mărunt impresionează puternic şi reţine pentru mult timp atenţia. Despre domnul Stavroghin am încă multe lucruri de spus; acum voi semnala doar ca o curiozitate că, din toate impresiile trăite de el în decursul întregii perioade petrecute în oraşul nostru, cel mai puternic s-a întipărit în memoria lui figura insignifiantă şi aproape netrebnică a acestui mic funcţionar gubernial, gelos de nevindecat şi despot grosolan în familie, zgîrcit şi cămătar, care încuia resturile prînzului şi capetele de lumînare sub cheie şi, în acelaşi timp, sectar înverşunat a cine ştie cărei viitoare „armonii sociale“, care se entuziasma noaptea în faţa viziunii fantastice a viitoarelor falanstere în a căror realizare apropiată în Rusia şi în gubernia noastră credea ca în propria-i existenţă. Şi toate acestea, în locurile unde îşi încropise o „căsuţă“, unde se căsătorise pentru a doua oară luînd zestre nişte bănişori, unde poate pe o distanţă de o sută de verste împrejur nu exista nici un om, începînd cu el primul, care să semene cît de cît, măcar în aparenţă, cu un viitor membru al „republicii universale umanitare şi al armoniei sociale generale“.

„Dumnezeu ştie cum se plămădesc oamenii aceştia!“, îşi zise Nicolas nedumerit, amintindu-şi de acest fourierist original.

IV

Prinţul nostru călători mai bine de trei ani, încît fu aproape uitat de toţi în oraş. Ştim însă de la Stepan Trofimovici că a cutreierat toată Europa, a fost în Egipt şi a ajuns chiar şi la Ierusalim; apoi s-a alăturat undeva unei expediţii savante în Islanda şi într-adevăr a fost şi în Islanda. Se spunea de asemenea că timp de o iarnă ar fi audiat prelegeri la o universitate germană. Îi scria rar mamei sale – de două ori pe an, ba uneori numai o dată; dar Varvara Petrovna nu se necăjea şi nu se considera jignită. Relaţiile dintre mamă şi fiu, odată stabilite în felul acesta, ea le acceptase cu resemnare tăcută, ducînd necontenit dorul fiului ei. Dar nimănui nu-i mărturisea niciodată nici tristeţile, nici visările ei. Pînă şi de Stepan Trofimovici se depărtă de la o vreme. Nutrea în taină nu se ştie ce planuri şi se pare că devenea tot mai zgîrcită, adunînd şi mai stăruitor bani şi supărîndu-se de fiecare dată pentru orice pierdere pe care o avea Stepan Trofimovici la jocul de cărţi.

În sfîrşit, în aprilie anul acesta ea primi o scrisoare din Paris, de la o prietenă din copilărie, generăleasa Praskovia Ivanovna Drozdova. Praskovia Ivanovna, cu care Varvara Petrovna nu se mai văzuse şi nici nu corespondase de mai bine de opt ani, o înştiinţa cum că Nikolai Vsevolodovici a devenit un oaspete nelipsit şi prieten bun al casei lor şi al Lizei (singura ei fiică) şi că prinţul intenţionează să le însoţească la vară în Elveţia, la Verney-Montreux, cu toate că în familia contelui K… (foarte influent personaj la Petersburg) care se află acum la Paris, este considerat aproape ca un fiu, încît aproape că stă tot timpul la ei. Scrisoarea era scurtă şi denota destul de limpede scopul, deşi în afară de faptele menţionate nu conţinea nici un fel de concluzie. Fără să stea prea mult pe gînduri, Varvara Petrovna hotărî de îndată să plece şi, după pripite pregătiri, luînd-o cu ea ca însoţitoare şi pe Daşa (sora lui Şatov), pe la mijlocul lunii aprilie porni spre Paris şi de acolo în Elveţia. Se întoarse în iulie singură, lăsînd-o pe Daşa la familia Drozdov; iar Drozdovii, după spusa ei, promiseseră să vină în oraşul nostru la sfîrşitul lunii august.

Drozdovii erau şi ei moşieri din gubernia noastră, dar serviciul generalului Ivan Ivanovici (fostul prieten al Varvarei Petrovna şi camarad de arme al soţului ei), îi împiedica mereu să-şi viziteze superbul domeniu. După moartea generalului, survenită anul trecut, neconsolata Praskovia Ivanovna plecase cu fiica ei în străinătate, între altele şi cu intenţia de a face o cură de struguri la Verney-Montreux în a doua jumătate a verii. Iar după întoarcerea în ţară, intenţiona să se stabilească pentru totdeauna în gubernia noastră. În oraş aveau o casă imensă, care ani de-a rîndul stătuse pustie, cu obloanele închise la ferestre. Erau nişte oameni bogaţi. Praskovia Ivanovna, după prima căsătorie doamna Tuşina, era, ca şi prietena ei de pension, Varvara Petrovna, tot fiică de otcupcic din vremurile trecute şi se măritase şi ea aducînd o zestre însemnată. Căpitanul de cavalerie în retragere Tuşin dispunea şi el de ceva avere, nefiind lipsit şi de anumite calităţi. Înainte de a muri, îi lăsă drept moştenire unicei sale fiice, de şapte ani, Liza, un capital considerabil. Acum, cînd Lizaveta Nikolaevna împlinise douăzeci şi doi de ani, zestrea ei se putea în mod sigur socoti la cel puţin două sute de mii de ruble bani lichizi, fără a mai vorbi despre celelalte avuţii pe care urma să le moştenească cu timpul, după moartea mamei sale, care nu avea copii din a doua căsătorie. Varvara Petrovna părea foarte mulţumită de călătoria ei. După părerea ei, Praskovia Ivanovna şi ea ajunseseră la o înţelegere amiabilă şi îndată după întoarcere îi comunică totul lui Stepan Trofimovici; ba chiar se arătă faţă de el foarte expansivă, ceea ce de mult nu se mai întîmplase în relaţiile dintre ei.

— Ura! strigă Stepan Trofimovici pocnind din degete.

Entuziasmul lui deplin era îndreptăţit şi prin faptul că în lipsa prietenei sale se aflase într-o stare de extremă deprimare. Plecînd în străinătate, ea nici nu-şi luase rămas-bun de la el cum se cuvine şi nici nu-i împărtăşise planurile, considerîndu-l că are „gură de muiere“ şi de teamă probabil ca să nu scape vreo vorbă unde nu trebuie. Era supărată pe el atunci pentru o importantă pierdere la cărţi, despre care aflase întîmplător. Dar încă în Elveţia fiind, inima îi spusese că prietenul părăsit astfel trebuia să fie recompensat, cu atît mai mult, cu cît nu puţin timp fusese ea aspră faţă de dînsul. Această despărţire pripită şi misterioasă îl ului pe Stepan Trofimovici, sfîşiindu-i inima; şi ca un făcut, interveniră între timp şi alte nedumeriri. Îl chinuia conştiinţa unei obligaţii vechi băneşti, de care fără ajutorul Varvarei Petrovna n-ar fi putut să se achite niciodată. Afară de asta, în luna mai a anului în curs, luă sfîrşit în cele din urmă şefia la gubernie a bunului şi prea blîndului nostru Ivan Osipovici, fiind înlocuit pe neaşteptate şi în nişte circumstanţe destul de neplăcute. Apoi, tot în lipsa Varvarei Petrovna, avusese loc şi instalarea noului nostru guvernator, Andrei Antonovici von Lembke; şi totodată interveniră şi unele schimbări prea vizibile în atitudinea aproape a întregii societăţi guberniale de la noi faţă de Varvara Petrovna şi, prin urmare, şi faţă de Stepan Trofimovici. În orice caz, el avusese timp să culeagă unele observaţii destul de neplăcute, deşi foarte preţioase, şi se pare că se cam speriase, fiind singur fără Varvara Petrovna. Îngrijorat, el frămînta în gînd bănuiala că despre el noul guvernator a şi fost informat ca despre un om primejdios. Aflase din izvoare sigure că unele dintre doamnele noastre intenţionau să înceteze vizitele lor la Varvara Petrovna. Iar despre soţia guvernatorului (care era aşteptată abia spre toamnă) se spunea că, deşi este cam mîndră, e o aristocrată autentică şi nu o „oarecare nenorocită de Varvara Petrovna a noastră“. Nu se ştie de unde şi cum, dar toată lumea aflase cu lux de amănunte că soţia noului guvernator şi Varvara Petrovna avuseseră prilejul să se întîlnească cîndva în cercurile înaltei societăţi, dar se despărţiseră cu animozitate, încît numai o simplă aluzie la doamna von Lembke producea asupra Varvarei Petrovna o impresie dureroasă. Înfăţişarea optimistă şi triumfătoare a Varvarei Petrovna, aerul de indiferenţă dispreţuitoare cu care ascultase aceste relatări despre părerile doamnelor şi despre tribulaţiile societăţii noastre avură darul de a-i reda lui Stepan Trofimovici curajul şi voioşia care-i lipseau. Cu un umor exuberant şi prevenitor se apucă el să-i descrie intrarea în oraş a noului guvernator.

— Dumitale, excellente amie, fără îndoială că îţi este cunoscut, spunea el tărăgănînd cu afectare graţioasă şi cochetă cuvintele, ce înseamnă un administrator rus, în general, şi ce înseamnă un administrator rus proaspăt promovat, adică nou-numit, nou-înscăunat… Ces interminables mots russes!… Nu cred să fi avut însă vreodată prilejul să cunoşti practic ce înseamnă frenezia administrativă şi ce reprezintă concret această chestie!

— Frenezie administrativă? Ce e asta?

— Adică, vous savez chez nous… En un mot, pune-l de pildă pe omul cel mai insignifiant să vîndă nişte mizere bilete la un ghişeu de cale ferată şi de îndată această nulitate se va considera în drept să te privească cu un aer de Jupiter, cînd vei veni să-ţi cumperi un bilet, pour vous montrer son pouvoir. „Să ştii adicătelea cu cine ai de-a face…“, şi fenomenul acesta atinge la ei stadiul unui entuziasm administrativ… En un mot, am citit deunăzi, nu ştiu unde, că un paracliser dintr-o biserică de-a noastră din străinătate – mais c’est très curieux – ar fi dat literalmente afară din biserică o onorabilă familie engleză des dames charmantes înainte de a începe slujba postului mare, vous savez ces chants et le livre de Job…, numai sub pretextul că „străinii n-au ce căuta în bisericile ruseşti şi să vină numai în orele fixate în anunţ…“, făcînd ca acele persoane să leşine… Paracliserul acesta fusese cuprins de un acces de frenezie administrativă et il a montré son pouvoir…

— Fii mai scurt, dacă poţi, Stepan Trofimovici.

— Domnul von Lembke a plecat acum în inspecţie prin gubernie. En un mot, acest Andrei Antonovici, deşi e un neamţ rus de credinţă ortodoxă şi chiar – să-i fac această concesie – un bărbat foarte frumos, ca de vreo patruzeci de ani…

— De unde ai scos-o că e un bărbat frumos? Are ochi bulbucaţi ca de berbec.

— Într-adevăr. Dar fac această concesie în favoarea părerii doamnelor noastre…

— Să trecem la altceva, Stepan Trofimovici, te rog! Apropo, văd că porţi cravată roşie, de cînd asta?

— Păi… numai astăzi…

— Dar îţi respecţi programul de plimbări zilnice? Faci cei şase kilometri cum ţi-a fost prescris de medic?

— Nu… nu întotdeauna.

— Ştiam eu! M-am gîndit la asta încă din Elveţia! strigă ea enervată. Acum va trebui să faci plimbări de cîte zece verste, nu şase! Te-ai delăsat groaznic, groaz-nic! Că ai îmbătrînit e puţin spus, te-ai ramolit… Am rămas surprinsă cînd te-am văzut adineauri, deşi ţi-ai pus cravată roşie… Quelle idée, rouge! Continuă despre von Lembke, dacă într-adevăr ai ceva de spus, şi isprăveşte odată, te rog. Mă simt obosită.

— En un mot, eu am vrut doar să spun că este unul dintre acei administratori care-şi încep cariera la vîrsta de patruzeci de ani şi care pînă atunci lîncezesc într-un anonimat cenuşiu, ca deodată să răzbată în lume prin intermediul unei soţii achiziţionate pe neaşteptate sau prin cine ştie ce alte mijloace, nu mai puţin disperate… Adică el acum e plecat… şi vreau să spun deci că s-a găsit imediat cineva să-i şoptească în ambele urechi că aş fi un pervertitor al tineretului şi un propovăduitor al ateismului gubernial… Şi, bineînţeles, a început imediat să culeagă informaţii.

— Este adevărat?

— Bineînţeles că mi-am luat şi eu măsurile necesare. Iar cînd i s-a „raportat“ despre dumneata, că de fapt dumneata „ai condus gubernia“, vous savez, dumnealui şi-a permis să spună că „aşa ceva nu se va mai întîmpla“.

— Chiar aşa a spus?

— Da, că „aşa ceva nu se va mai întîmpla“ şi avec cette morgue… Pe Iulia Mihailovna, soţia dumnealui, vom avea plăcerea s-o vedem aici pe la sfîrşitul lunii august, sosită direct de la Petersburg.

— Din străinătate. M-am întîlnit cu ea acolo.

— Vraiment?

— La Paris şi în Elveţia. Este rudă cu Drozdovii.

— Rudă? Ce coincidenţă extraordinară! Se spune că e vanitoasă şi… cu relaţii mari!

— Prostii, nişte relaţii mizere! Pînă la vîrsta de patruzeci şi cinci de ani a zăbovit ca fată mare fără nici o leţcaie, iar acum a reuşit să se mărite cu von Lembke al ei şi, bineînţeles, tot scopul ei – să-l scoată cît mai sus în lume. Amîndoi sînt nişte intriganţi.

— Se spune că e cu doi ani mai în vîrstă decît dînsul?

— Cu cinci. Maică-sa, la Moscova, şi-a făcut ferfeniţă poalele rochiei frecînd-o de pragul meu; se milogea să participe la balurile mele pe cînd trăia încă Vsevolod Nikolaevici. Ba se întîmpla ca o seară întreagă să rămînă singură într-un colţ fiindcă nimeni n-o invita la dans, cu toată aluniţa pe care şi-o lipea pe frunte, încît abia pe la ora trei, făcîndu-mi-se milă de ea, îi trimiteam vreun cavaler ca s-o invite. Pe atunci avea douăzeci de ani, dar purta rochiţe scurte ca de fetiţă. Devenise jenant s-o primească cineva într-o casă onorabilă.

— Parcă văd această aluniţă aplicată.

— Ascultă ce-ţi spun eu, abia am venit şi am şi dat peste o intrigă. Ai citit doar scrisoarea prietenei mele Drozdova. Ce poate fi mai clar? Şi cînd colo, ce găsesc? Aceeaşi Drozdova neroadă – totdeauna a fost ea neroadă – mă priveşte întrebătoare: de ce adică am sosit? Poţi să-ţi închipui ce mirată am rămas! Mă uit şi constat că în jurul ei se tot învîrteşte această Lembke însoţită de verişorul acela, nepotul bătrînului Drozdov – e limpede! Bineînţeles, am intervenit energic imediat şi Praskovia a trecut iar de partea mea, dar intriga rămîne intrigă!

— Pe care ai reuşit totuşi s-o învingi. O, Bismarck al nostru!

— Fără să fiu Bismarck, sînt capabilă totuşi să sesizez falsitatea şi prostia oriunde le întîlnesc. Lembke este falsitatea, iar Praskovia, prostia. Rar mi-a fost dat să întîlnesc o femeie mai flască, ba şi cu picioarele umflate, ba şi bună la inimă. Ce poate fi mai stupid decît un nerod bun la inimă?

— Dar un nerod rău, ma bonne amie, un nerod rău e şi mai nerod, replică generos Stepan Trofimovici.

— Poate că ai dreptate, dar o mai ţii minte pe Liza?

— Charmante enfant!

— Numai că acum nu mai e enfant, ci femeie în toată firea şi încă o femeie cu caracter. Suflet nobil şi cu temperament şi, ceea ce-mi place mai mult la ea, nu prea o iartă pe maică-sa, neroada aceea credulă. Din cauza verişorului aceluia era cît pe-aci să se nască o istorie.

— O clipă, păi, el nu e nici o rudă cu Lizaveta Nikolaevna… şi-a pus ochii cumva pe ea?

— Să vezi, e un tînăr ofiţer, prea puţin vorbăreţ, ba modest chiar. Ţin să fiu dreaptă întotdeauna. Mi se pare că el personal e împotriva acestei intrigi şi nu urmăreşte nimic, toate sînt scorneli de-ale doamnei Lembke. Îi poartă multă stimă lui Nicolas. Înţelegi, totul depinde de Liza, am lăsat-o în relaţii excelente cu Nicolas, care mi-a promis şi el să vină la noi negreşit în noiembrie. Prin urmare, intriga o ţese numai doamna Lembke, iar Praskovia nu-i decît o biată femeie care orbecăie. Ba îmi spune că toate bănuielile mele nu sînt decît fantezii; iar eu îi spun verde în faţă că este o proastă. Şi sînt gata să confirm acest lucru şi la Judecata de Apoi. Şi dacă nu stăruia Nicolas să amîn deocamdată, nici n-aş fi plecat de acolo fără s-o demasc pe această femeie falsă. Se linguşea pe lîngă contele K. profitînd de protecţia lui Nicolas, voia să despartă un fiu de mamă. Dar Liza e de partea noastră, iar cu Praskovia m-am înţeles. Ştii, Karmazinov al nostru îi este rudă!

— Cum? Ruda doamnei von Lembke?

— Întocmai. O rudă mai îndepărtată.

— Karmazinov, nuvelistul?

— Ei da, scriitorul, ce te miră? Bineînţeles, el se consideră o somitate. Un îngîmfat! Ea va sosi împreună cu el; acolo face totul ca să-i intre în voie. Intenţionează, cică, să organizeze aici un fel de reuniuni literare; el va sosi pentru o lună, timp în care să-şi vîndă ultima moşioară. Cît pe-aci era să dau ochii cu el în Elveţia, dar am reuşit să-l evit; deşi sper că el îmi va face onoarea să mă recunoască. Cîndva mi-a scris o mulţime de scrisori. Venea în casa noastră. Aş fi vrut, Stepan Trofimovici, să te îmbraci mai bine; pe zi ce trece devii tot mai neglijent… O, cum ştii dumneata să mă chinuieşti! Ce citeşti acum?

— Eu… eu…

— Înţeleg. Ca de obicei, prietenii, chefurile, clubul, cărţile de joc şi reputaţia de ateu. Nu-mi place reputaţia aceasta, Stepan Trofimovici. N-aş vrea să te considere lumea ateu; mai ales acuma n-o doresc deloc. Nici înainte nu prea eram de acord, fie numai şi pentru faptul că totul nu este decît o vorbărie goală. A trebuit, în sfîrşit, să ţi-o spun.

— Mais, ma chère…

— Ascultă-mă, Stepan Trofimovici, în toate chestiunile savante eu, bineînţeles, faţă de dumneata sînt o ignorantă, dar în drum spre ţară m-am gîndit mereu la dumneata. Şi-am ajuns la o convingere.

— Care anume?

— La convingerea că nu sîntem noi singurii mai deştepţi decît toţi din lume şi că există oameni şi mai deştepţi.

— E spiritual şi cît se poate de nimerit. Există oameni mai deştepţi, deci există oameni mai rezonabili şi prin urmare şi noi putem greşi, nu-i aşa? Mais, ma bonne amie, să zicem că eu greşesc, dar nu am şi eu un drept general uman suprem şi inalienabil de a mă bucura de libertatea conştiinţei? N-am eu dreptul să nu fiu neapărat bigot şi fanatic, dacă o vreau? Şi, bineînţeles, pentru toate acestea voi fi urît de tot felul de domni pînă la sfîrşitul veacului. Et puis, comme on trouve toujours plus des moines que de raison, şi întrucît eu sînt perfect de acord cu aceasta…

— Cum ai spus?

— Am spus: on trouve toujours plus des moines que de raison şi întrucît eu sînt…

— Probabil că nu sînt cuvintele dumitale; le-ai citit desigur undeva?

— A spus-o Pascal.

— Mi-am închipuit eu… că nu dumneata! De ce nu ştii niciodată s-o spui şi dumneata aşa scurt şi nimerit, ci o lungeşti la nesfîrşit? E mult mai bine aşa decît cum ai vorbit adineauri despre frenezia administrativă…

— Ma foi, chère… de ce? În primul rînd pentru că eu totuşi nu sînt un Pascal, et puis… În al doilea rînd, noi, ruşii, nu ştim niciodată să exprimăm ceva pe limba noastră… cel puţin pînă în prezent nimeni n-a spus încă nimic…

— Hm! poate că nu-i adevărat. Cel puţin notează-ţi şi memorează asemenea cuvinte, ştii, cu prilejul unei discuţii… Ah, Stepan Trofimovici, veneam aici plină de nerăbdare să stăm de vorbă cu totul serios!

— Chère, chère amie!

— Acum cînd au sosit aici alde Lembke, Karmazinov… O, Doamne, ce mult ai decăzut. O, cît mă chinuieşti! Aş fi vrut ca oamenii aceştia să se pătrundă de respect faţă de dumneata, pentru că în realitate ei nu merită nici vîrful unghiei dumitale, iar dumneata cum te ţii? Ce-au să vadă ei? Ce-am să le arăt?! În loc să constitui o nobilă mărturie, un exemplu pentru toţi, dumneata te înconjuri de nişte declasaţi; ai căpătat nişte deprinderi imposibile, ai decăzut, nu eşti în stare să renunţi la băutură şi la cărţi, citeşti numai scrierile lui Paul de Kock şi nu scrii nimic, nimic, în timp ce acolo toţi scriu; îţi iroseşti tot timpul în pălăvrăgeli. Dar e posibil, e admisibil oare să-ţi faci asemenea prieteni cum e nedespărţitul dumitale Liputin?

— Dar de ce spui că e nedespărţitul meu? protestă timid Stepan Trofimovici.

— Unde-i el acum? continuă tăios şi dur Varvara Petrovna.

— El… el vă stimează nemărginit; a plecat la S-k, să ia în posesie moştenirea rămasă după moartea mamei sale.

— Am impresia că nu face altceva decît să adune bani. Ce face Şatov? E tot aşa?

— Irascible, mais bon.

— Nu pot să-l sufăr pe Şatov al dumitale; e înrăit şi încrezut!

— Cum se simte Daria Pavlovna?

— Vorbeşti despre Daşa? Ce ţi-a venit? îl privi curioasă Varvara Petrovna. E bine sănătoasă, am lăsat-o la Drozdovi… Am auzit eu ceva în Elveţia despre fiul dumitale, dar mai mult de rău decît de bine.

— Oh, c’est une histoire bien bête. Je vous attendais, ma bonne amie, pour vous raconter…

— Destul, Stepan Trofimovici, lasă-mă să mai răsuflu; sînt obosită. Mai avem timp să discutăm după pofta inimii, mai ales cînd este vorba despre ceva rău. Văd că începi să stropeşti cînd rîzi, e un fel de decrepitudine la dumneata! Şi ce rîs ciudat ai acum… Dumnezeule, cîte deprinderi urîte ai reuşit să-ţi faci! Karmazinov nu va veni la dumneata! Dar şi aşa cei de aici se bucură din plin… Te-ai demascat complet. Ei bine, ajunge, ajunge, am obosit! Ar fi cazul, în definitiv, să cruţi omul!

V

Stepan Trofimovici „a cruţat omul“, dar a plecat foarte tulburat.

Se iviseră într-adevăr în firea prietenului nostru destule deprinderi urîte, mai ales în ultimul timp. Decăzuse vizibil şi foarte repede aproape în toate privinţele şi într-adevăr devenise cam neglijent. Începuse să şi bea mai mult ca înainte, se făcuse şi mai plîngăreţ şi cu nervii nu prea stătea bine; începuse să dea şi semne de sensibilitate excesivă pentru lucrurile rafinate. Chipul lui căpătase o capacitate ciudată de a-şi schimba expresia cu repeziciune, trecînd de la cea mai gravă şi solemnă, de pildă, la cea mai grotescă şi chiar stupidă. Nu putea suporta singurătatea şi necontenit rîvnea şi aştepta să-l distreze cineva. Neapărat trebuia să i se spună vreun cancan sau vreo anecdotă care circula prin oraş şi era nerăbdător să audă zilnic altele noi. Iar dacă se întîmpla ca nimeni să nu treacă pe la el mai mult timp, umbla abătut prin încăperi, se oprea în faţa ferestrei molfăind şi muşcîndu-şi buzele îngîndurat, oftînd adînc, ba şi văicărindu-se în cele din urmă. Era mereu stăpînit de presentimente, se temea fără încetare de nu ştiu ce primejdie neaşteptată şi inevitabilă; devenise sperios; acorda o nefirească atenţie viselor.

Toată ziua şi seara aceea le-a petrecut profund întristat, a trimis să mă cheme, părea foarte emoţionat, mi-a vorbit mult şi îndelung, dar foarte confuz. Varvara Petrovna ştia de mult că el nu-mi ascunde nimic. În cele din urmă am avut impresia că ar avea pe suflet o grijă mare, ceva despre care nici el nu-şi dădea bine seama ce poate fi. De obicei, cînd ne întîlneam noi doi singuri şi începea să mi se plîngă, aproape întotdeauna, după un timp oarecare, apărea şi o sticluţă cu băutură, ca să ne consoleze. De data aceasta nu se servi vin şi observai de mai multe ori cum îşi înfrînează dorinţa de a trimite după băutură.

— Şi de ce s-o fi supărînd? se plîngea el mereu, ca un copil. Tous les hommes de génie et de progrès en Russie étaient, sont et seront toujours des cartofori et des beţivi, qui boivent de sting, iar eu parcă nu sînt chiar în aşa hal cartofor şi beţiv… Îmi reproşează de ce nu scriu nimic? Ciudată concepţie!… De ce zac mereu? Dumneata, zice, trebuie să fii un „exemplu şi să constitui un reproş“. Mais entre nous soit dit, ce altceva ar avea de făcut un om căruia i-a fost hărăzit să stea drept un „reproş“, decît să zacă, îşi dă seama ea de aceasta? Şi în sfîrşit, se lămuri şi cauza acelei tristeţi majore şi profunde care-l chinuia de data aceasta atît de agasant. De nenumărate ori se apropie de oglindă oprindu-se îndelung în faţa ei. Întorcîndu-se în cele din urmă spre mine, îmi spuse cu un accent de stranie disperare:

— Mon cher, je suis un om decăzut!

Da, într-adevăr, pînă în această zi el rămăsese constant convins de un singur lucru, în ciuda „vederilor noi“ şi cu toate „schimbările de concepţii“ ale Varvarei Petrovna, şi anume că el continuă să fie fermecător pentru inima ei de femeie, că adică o atrage şi o interesează nu numai ca un surghiunit sau ca un savant cunoscut, dar şi ca un bărbat frumos. Această convingere măgulitoare şi liniştitoare trăia în el de douăzeci de ani şi era poate, dintre toate convingerile lui, aceea la care i-ar fi fost cel mai greu să renunţe. Presimţea el oare în seara aceea încercarea colosală ce îl aştepta în viitorul cel mai apropiat?

VI

Voi trece acum la descrierea acelei întîmplări în bună parte hazlie şi cu care începe de fapt cronica mea.

Chiar în ultimele zile ale lunii august se reîntoarseră în ţară, în sfîrşit, şi Drozdovii. Apariţia acestora, care fu urmată îndată de aceea atît de aşteptată a rudei lor, soţia noului guvernator, stîrni senzaţie în societatea noastră. Dar despre toate aceste evenimente interesante voi vorbi mai tîrziu; acum mă voi mărgini numai la faptul că Praskovia Ivanovna îi aduse plocon Varvarei Petrovna, care o aştepta cu atîta nerăbdare, o enigmă de dezlegat, dintre cele mai îngrijorătoare: Nicolas îi părăsise încă de la începutul lunii iulie şi, întîlnindu-l în valea Rinului pe contele K., plecase împreună cu el şi cu familia lui la Petersburg. (N.B. Toate cele trei fiice ale contelui erau la vîrsta măritişului.)

— De la Lizaveta, dată fiind mîndria şi îndărătnicia ei, n-am putut afla nimic, încheie Praskovia Ivanovna, dar am văzut cu ochii mei că între ea şi Nikolai Vsevolodovici s-a întîmplat ceva. Nu-mi dau seama de cauze, dar mi se pare că va trebui chiar dumneata, buna mea prietenă Varvara Petrovna, s-o întrebi despre aceste cauze pe Daria Pavlovna a dumitale. După părerea mea, Liza se simte ofensată. Sînt nespus de bucuroasă că ţi-am adus-o în sfîrşit pe favorita dumitale şi ţi-o predau, cum s-ar zice, din mînă în mînă şi cu asta m-am descotorosit de o povară.

Aceste cuvinte perfide fuseseră rostite pe un ton destul de iritat. Era limpede că „femeia aceasta fleşcăită“ le pregătise dinainte, savurînd anticipat efectul pe care-l vor produce. Dar pe Varvara Petrovna n-o puteai surprinde cu vorbe enigmatice şi efecte sentimentale. Drept urmare, ceru imediat cît mai precise şi complete explicaţii. Praskovia Ivanovna coborî de îndată tonul şi isprăvi chiar prin a izbucni în lacrimi, pusă pe cele mai prieteneşti efuziuni. Această doamnă irascibilă, dar şi sentimentală, aidoma lui Stepan Trofimovici, ducea necontenit dorul unei prietenii adevărate şi plîngerea ei principală împotriva Lizavetei Nikolaevna consta tocmai în faptul că „fiică-sa nu vrea să-i fie prietenă“.

Şi totuşi, din noianul de explicaţii şi efuziuni nu se putu înţelege decît un singur lucru: că într-adevăr între Liza şi Nicolas intervenise o neînţelegere, dar de ce natură era această neînţelegere Praskovia Ivanovna, în mod evident, nu reuşise să-şi dea exact seama. Iar în ce o priveşte pe Daria Pavlovna, nu numai că renunţase la sfîrşit la toate acuzaţiile împotriva ei, dar o şi rugase insistent pe Varvara Petrovna să nu dea cuvintelor sale anterioare nici o importanţă, pentru că le spusese într-un moment de „enervare“, într-un cuvînt, totul apărea foarte confuz, ba şi destul de suspect. După cele relatate de ea, neînţelegerea s-ar fi iscat din cauza „firii îndărătnice şi zeflemitoare“ a Lizei; „iar Nikolai Vsevolodovici, om mîndru cum era, deşi îndrăgostit, n-a putut suporta aceste zeflemeli şi i-a răspuns tot prin zeflemeli“.

— Curînd după aceea am cunoscut noi un tînăr, se pare că nepot al „profesorului“ dumitale, de fapt poartă acelaşi nume…

— Fiu, nu nepot, o corijă Varvara Petrovna. Praskovia Ivanovna nu izbutise niciodată să reţină exact numele lui Stepan Trofimovici şi prefera să-i spună „profesorul“.

— Fiu să fie, cu atît mai bine, deşi îmi este absolut egal. Un tînăr obişnuit, foarte vioi şi degajat, dar nimic mai mult. Ei bine, eu cred că aici Liza nu prea a procedat frumos, atrăgîndu-l pe acest tînăr, ca să-i aţîţe gelozia lui Nikolai Vsevolodovici. Dar nici nu prea înclin s-o condamn pentru aceasta: tertipuri de fată, mă rog, foarte fireşti şi chiar amuzante. În schimb, Nikolai Vsevolodovici, în loc să se aprindă puţin de gelozie, dimpotrivă, s-a şi împrietenit cu acest tînăr, ca şi cum n-ar fi observat nimic sau i-ar fi fost absolut indiferent. Pentru Liza a fost de-ajuns. Tînărul a plecat curînd (nu ştiu unde se grăbea), iar Liza a profitat de orice prilej ca să-şi arate nemulţumirea faţă de Nikolai Vsevolodovici. Băgînd de seamă că el mai stă uneori de vorbă cu Daşa, a început să se înfurie şi de atunci n-am mai avut nici eu viaţă liniştită, prietenă dragă. Doctorii mi-au interzis orice enervare şi mult lăudatul ghiol al lor m-a scîrbit teribil, încît m-au apucat durerile de dinţi şi crizele de reumatism. Chiar în presă scria că Lacul Geneva provoacă dureri de dinţi; cică are această proprietate. Deodată Nikolai Vsevolodovici primeşte din partea contesei o scrisoare şi imediat pleacă de la noi, chiar a doua zi. De altfel, şi-au luat rămas-bun prieteneşte şi Liza, conducîndu-l, părea foarte veselă, fluşturatică şi rîdea în hohote. Dar să ştii că toate acestea au fost numai o poză. După plecarea lui a devenit îngîndurată, nu i-a mai pomenit niciodată numele, interzicîndu-mi şi mie să-i vorbesc despre dînsul. Te-aş sfătui mai bine, dragă Varvara Petrovna, ca deocamdată să nu atingi cu Liza tema aceasta, mă tem să nu dăuneze chestiunii noastre. Văzîndu-te însă că taci, va deschide ea prima vorba şi atunci vei afla mai bine. Părerea mea este că se vor împăca, dacă bineînţeles Nikolai Vsevolodovici se va ţine de cuvîntul dat că o să se întoarcă aici fără întîrziere.

— Îi voi scrie imediat. Dacă toate se reduc la ceea ce mi-ai spus, nu poate fi vorba decît de o mică neînţelegere; prostii! De altfel, şi pe Daria o cunosc prea bine; şi astea-s prostii.

— Cît despre Daşenka, mărturisesc, sînt vinovată. N-au fost decît nişte convorbiri obişnuite, şi acelea în auzul tuturor. De fapt, prea mă indispuseseră toate astea, draga mea. De altfel, şi Liza, am văzut eu, a început după aceea să-i vorbească Daşei cu aceeaşi prietenie ca şi înainte…

În aceeaşi zi, Varvara Petrovna îi scrise lui Nicolas implorîndu-l să vină acasă măcar cu o lună înainte de termenul fixat de el. Şi totuşi ceva rămăsese pentru ea cam neclar şi necunoscut. Se gîndi la asta toată seara şi toată noaptea. Punctul de vedere al „Praskoviei“ i se părea prea naiv şi sentimental. ,,Praskovia a fost toată viaţa ei o sentimentală, încă din anii pensionului, medita ea, nu este Nicolas omul care să fugă de zeflemelile unei fetişcane. Trebuie să fie o altă cauză, dacă a intervenit o asemenea neînţelegere. Ofiţerul acesta este totuşi prezent aici, l-au adus cu ei şi s-a instalat în casa lor în calitate de rudă. De altfel, şi în ce o priveşte pe Daria, cam prea repede şi-a recunoscut Praskovia bănuiala neîntemeiată: fără îndoială că ar mai fi avut ea ceva de spus, dacă ar fi vrut s-o facă pînă la capăt…“

A doua zi dimineaţa, Varvara Petrovna avea gata proiectul ei de a lămuri cel puţin una dintre nedumeririle ivite – un proiect remarcabil prin natura lui neaşteptată. Ce s-o fi petrecut în inima ei cînd l-a făurit? E greu de spus; de altfel, nici nu mă încumet să descifrez anticipat toate contradicţiile din care fusese ticluit. Ca un cronicar, mă voi mărgini doar să expun evenimentele exact aşa cum s-au produs, iar eu n-am nici o vină dacă acestea vor părea neverosimile. Şi totuşi trebuie să atest încă o dată că spre ziuă nu mai rămăsese în mintea ei nici o bănuială în ceea ce o privea pe Daşa. De altfel, o asemenea bănuială nici nu apucase să se înfiripe chiar de la început; avea prea mare încredere în Daşa. Pe de altă parte, nici nu putea admite gîndul că Nicolas al ei ar fi putut să se îndrăgostească de… „Daria“ ei. Aşadar, în dimineaţa următoare, cînd Daria Pavlovna turna ceai la masă, Varvara Petrovna o urmări cu privirea atentă îndelung şi poate pentru a douăzecea oară începînd de ieri îşi spuse cu toată convingerea:

— Prostii!

Ceea ce îi reţinuse întru cîtva atenţia era înfăţişarea cam obosită a Daşei şi starea ei oarecum mai apatică, mai potolită decît pînă atunci. După ceai, potrivit obiceiului statornicit o dată pentru totdeauna, se aşezară amîndouă la brodat. Varvara Petrovna porunci să-i facă un raport detaliat asupra impresiilor ei din străinătate, mai ales despre peisaj, locuitori, oraşe, obiceiuri, arta localnicilor, industrie, adică să spună tot ce apucase să observe. Nici o întrebare despre familia Drozdov şi despre viaţa ei în această familie. Daşa, care şedea lîngă dînsa la măsuţa de lucru şi o ajuta să brodeze, povestea de mai bine de o jumătate de oră, cu glasul ei puţin scăzut, egal şi monoton.

— Daria, o întrerupse brusc Varvara Petrovna, n-ai nimic mai deosebit de spus, un secret pe care ai fi vrut să mi-l împărtăşeşti?

— Nu, nimic, răspunse Daşa după un pic de gîndire şi o privi pe Varvara Petrovna cu ochii ei senini.

— Ceva care să-ţi stea pe suflet, pe inimă, pe conştiinţă?

— Nimic, repetă Daşa cu o fermitate aproape ursuză.

— Întocmai aşa am crezut şi eu! Să ştii, Daria, că în privinţa ta n-aş putea avea nici o îndoială. Acum stai şi ascultă. Treci pe scaunul acesta, aşază-te în faţa mea, vreau să te văd în plină lumină. Aşa. Ascultă, vrei să te măriţi?

Daşa îi răspunse cu o privire lungă, întrebătoare, de altfel nu prea mirată.

— Stai şi ascultă. În primul rînd, există o diferenţă de vîrstă şi încă foarte mare; dar tu ştii mai bine decît oricine altcineva că este o mare prostie. Tu eşti fată cu scaun la cap şi în viaţa ta nu trebuie să intervină nici o greşeală. E drept că el este încă un bărbat frumos… Într-un cuvînt, Stepan Trofimovici, pe care l-ai stimat întotdeauna. Ei, ce zici?

Daşa o privi cu o expresie şi mai întrebătoare şi de data aceasta nu numai cu mirare, dar şi roşindu-se.

— Stai şi ascultă; nu te grăbi! Cu toate că ai o sumă frumuşică, potrivit testamentului meu, dar după ce mor ce se întîmplă cu tine, fie chiar şi avînd bani? Te vor înşela, îţi vor lua banii şi vei fi pierdută; dar aşa, ca nevasta unui om celebru, e altceva. Să vedem acum chestiunea asta şi din alt punct de vedere: să zicem că mor eu acum, cu toate că i-am asigurat existenţa, ce se va întîmpla cu el? Iar în tine am o mare nădejde. Aşteaptă, n-am spus totul: el este uşuratic, nedescurcăreţ, aspru, egoist, are nişte deprinderi meschine, dar tu trebuie să ştii să-l preţuieşti, fie numai şi pentru faptul că alţii sînt şi mai răi decît el. Doar nu vreau să te mărit cu cine ştie ce ticălos, să nu care cumva să te gîndeşti la aşa ceva! Dar mai ales va trebui să-l preţuieşti pentru că te-am rugat eu, o repezi ea, brusc enervată, auzi! Ce te încăpăţînezi?

Daşa continua să tacă şi să asculte.

— Stai, aşteaptă. El e ca o muiere, dar cu atît mai bine pentru tine. De altfel, o muiere jalnică; nici nu s-ar cădea să-l iubească o femeie. Şi totuşi merită să fie iubit pentru faptul că e complet lipsit de apărare şi tu să-l iubeşti pentru asta, pricepi ce vreau să-ţi spun? Pricepi?

Daşa dădu din cap afirmativ.

— Am ştiut eu, la mai puţin nici nu m-am aşteptat din partea ta. El te va iubi pentru că trebuie, trebuie să te iubească, va trebui să te adore! ţipă cam enervată Varvara Petrovna. De altfel, şi fără nici o îndatorire, el se va îndrăgosti de tine, îl cunosc prea bine. Şi apoi, voi fi şi eu în preajma voastră. Nici o grijă, voi fi prezentă mereu. Va încerca probabil să se plîngă de tine, să te bîrfească, va şuşoti despre tine cu primul venit, se va tîngui, veşnic se tînguie; îţi va trimite scrisori din camera vecină, şi uneori cîte două pe zi, dar fără tine nu va fi în stare să trăiască, şi ăsta e esenţialul. Să-l faci să te asculte; de n-o să ştii s-o faci, vei fi o proastă. Va striga că vrea să se spînzure, te va ameninţa, să nu-l crezi; nu vor fi decît prostii! Să nu crezi şi totuşi să fii cu ochii în patru, ar putea la un moment dat s-o şi facă, ceasul rău; cu de-alde el se poate întîmpla şi aşa ceva; nu fiindcă e om tare, ci din slăbiciune s-ar spînzura; de aceea să nu întinzi coarda pînă la ultima limită, şi asta este cel mai important principiu într-o căsătorie. Nu uita de asemenea că este un poet. Ascultă, Daria: nu există fericire mai mare decît să te jertfeşti. Şi afară de asta îmi vei face şi mie o mare plăcere, ceea ce contează foarte mult. Să nu-ţi închipui cumva că am luat-o razna din prostie; îmi dau seama de ceea ce vorbesc. Eu sînt o egoistă. Fii şi tu egoistă. Doar nu te silesc; eşti liberă să hotărăşti după voia ta; cum o să spui, aşa o să fie. Ei, ce te-ai aşezat, spune şi tu ceva!

— Mie îmi este egal, Varvara Petrovna, dacă trebuie neapărat să mă mărit, rosti ferm Daşa.

— Neapărat? La ce faci aluzie? zise Varvara Petrovna şi o privi ţintă.

Daşa tăcea împungînd cu acul în canava.

— Cu toate că eşti deşteaptă, uite că ai spus o prostie. Este adevărat că m-am gîndit să te mărit neapărat acum, dar nu din cauză că ar fi negreşit o mare nevoie, ci fiindcă aşa mi-a trăsnit mie, şi neapărat cu Stepan Trofimovici. Dacă n-ar fi fost Stepan Trofimovici, nici nu m-aş fi gîndit să te mărit, cu toate că ai împlinit douăzeci de ani… Ei?

— Cum doriţi dumneavoastră, Varvara Petrovna.

— Vasăzică eşti de acord! Stai şi ascultă. Ce te grăbeşti, n-am terminat încă: potrivit testamentului îţi las cincisprezece mii de ruble. Ţi-i dau imediat după cununie, din care opt mii îi dai lui, adică nu lui în mînă, ci mie. El are o datorie de opt mii de ruble; eu am să-i acopăr datoria, dar el trebuie să ştie că din banii tăi. Şapte mii îţi vor rămîne în mînă, dar să nu-i dai nici o rublă sub nici un motiv. Să nu-i plăteşti niciodată datoriile. Dacă plăteşti o singură dată – n-o să contenească să le facă. De altfel, eu am să fiu mereu în preajma voastră. Anual veţi primi de la mine cîte o mie două sute de ruble pentru întreţinere, iar pentru nevoi mai urgente o mie cinci sute, pe lîngă locuinţă şi masă, care vor veni tot din partea mea, ca şi pînă acum; numai servitoarea să v-o angajaţi voi. Subsidiile anuale le vei primi global, ţi le voi înmîna eu personal. Dar fii şi tu bună la inimă: uneori dă-i şi lui cîte o sumă pentru diferite cheltuieli, îngăduie-le şi prietenilor lui să-l viziteze o dată pe săptămînă, dacă încearcă să-i aducă mai des, dă-i afară. După cum îţi spun însă, eu voi fi aici. Această subvenţie nu va înceta nici dacă mor eu şi vei continua s-o primeşti pînă la moartea lui, mă auzi, numai pînă la moartea lui, pentru că e de fapt o subvenţie pe care o dau pentru el, nu pentru tine. Iar tu vei primi, în afară de cele şapte mii de ruble, care îţi vor rămîne neatinse, dacă vei fi fată deşteaptă, opt mii prin testament. Şi mai mult nu vei căpăta nimic, asta ţi-o spun ca să ştii. Ei, ce spui, consimţi? Dar îmi răspunzi odată ceva sau nu?

— V-am şi spus, Varvara Petrovna.

— Nu uita că eşti liberă să faci cum vrei, cum o să spui tu, aşa o să fie.

— Aş avea doar o întrebare, Varvara Petrovna. Dar Stepan Trofimovici v-a spus ceva în această privinţă?

— Nimic. Nu mi-a spus încă nimic şi nici nu ştie, dar… Îţi va vorbi şi el, chiar acum!

Varvara Petrovna sări repede din loc şi îşi puse pe umeri şalul negru. Daşa se împurpură iar la chip, urmărind-o cu o privire întrebătoare. Varvara Petrovna se întoarse deodată brusc spre ea, cu faţa roşie de mînie.

— Eşti o proastă, se năpusti ea spre Daşa ca un uliu, o proastă nerecunoscătoare! Ce-ţi trece prin gînd? Nu cumva îţi închipui că voi îngădui să fii compromisă măcar atîtica! În genunchi se va tîrî în faţa ta, rugîndu-te; el trebuie să moară de fericire, iată cum vor fi aranjate lucrurile! Ştii doar că n-o să las să fii jignită! Ori îţi închipui cumva că se va lăcomi la banii tăi, la aceste opt mii de ruble, iar eu încerc acuma să te vînd? Eşti o proastă, o proastă, toate sînteţi nişte proaste nerecunoscătoare! Dă-mi umbrela!

Şi porni ca o furie pe jos pe trotuarul umed de cărămidă şi pe potecile aşternute cu scînduri spre pavilionul lui Stepan Trofimovici.

VII

Este adevărat că n-ar fi lăsat-o pe Daria să fie nedreptăţită sau jignită; dimpotrivă, mai ales acum, ea se considera binefăcătoarea ei. Indignarea cea mai nobilă şi ireproşabilă i se aprinse în suflet cînd, punîndu-şi şalul pe umeri, surprinse îndreptată asupră-i privirea neîncrezătoare şi jenată a pupilei sale. O iubea sincer încă de pe cînd era fetiţă. Pe bună dreptate zisese Praskovia Ivanovna referindu-se la ea: „favorita dumitale“. De mult încă hotărîse Varvara Petrovna că „Daria are un cu totul altfel de caracter decît fratele ei“ (adică Ivan Şatov); că este blîndă şi cuminte, capabilă de un mare sacrificiu, se distinge printr-un devotament deosebit, e extrem de modestă şi foarte raţională şi, mai ales, ştie să fie recunoscătoare. Pînă în prezent, probabil, Daşa îndreptăţise toate aşteptările ei. „În viaţa acestei fiinţe nu vor exista greşeli“, spusese Varvara Petrovna cînd fetiţa împlinea doisprezece ani, şi întrucît avea însuşirea de a se ataşa cu încăpăţînare şi pasiune de orice vis care o captiva, de orice iniţiativă nouă a ei, de orice gînd care i se părea luminos, hotărîse îndată s-o crească pe Daşa ca pe propria ei fiică. De la început pusese pentru ea deoparte un capital şi adusese în casă o guvernantă, pe miss Creegs, care stătu pe lîngă fetiţă pînă la vîrsta de şaisprezece ani, dar după aceea nu se ştie din ce cauză fusese concediată. Veneau profesori de liceu ca s-o înveţe, printre care şi un francez autentic care o învăţa franceza. Şi el, la un moment dat, nu se ştie de ce, fusese concediat. O doamnă săracă aflată în trecere în oraş, distinsă văduvă, o învăţă să cînte la pian. Dar dascălul principal era totuşi Stepan Trofimovici. De fapt, el a fost acela care a descoperit-o cel dintîi pe Daşa: începuse s-o instruiască pe fetiţa cea blîndă încă înainte ca Varvara Petrovna să se fi gîndit la ea. Repet: rămîneai uimit văzînd ce repede se ataşau de el copiii! Lizaveta Nikolaevna Tuşina l-a avut ca dascăl de la vîrsta de opt şi pînă la unsprezece ani (bineînţeles, Stepan Trofimovici o învăţa fără nici o remuneraţie şi nici n-ar fi acceptat pentru nimic în lume să primească vreun ban din partea familiei Drozdov). În schimb se îndrăgostise şi el de acest copil minunat şi-i povestea mereu nişte poeme despre zidirea lumii, a pămîntului, din istoria omenirii. Lecţiile despre popoarele primitive şi despre omul primitiv erau mai interesante decît poveştile arabe. Liza, care asculta fascinată aceste lecţii, îl imita destul de caraghios acasă. Aflînd despre acest lucru, Stepan Trofimovici reuşi o dată s-o asculte şi s-o surprindă într-un asemenea moment. Ruşinată, Liza se aruncă în braţele lui şi izbucni în plîns. Plînse şi Stepan Trofimovici de admiraţie. Curînd însă Liza trebui să plece şi rămase numai Daşa. Cînd începură să vină la Daşa dascăli din oraş, Stepan Trofimovici încetă s-o mai înveţe şi treptat nu-i mai acordă nici o atenţie. Asta dură un timp destul de îndelungat. Într-o zi, cînd Daşa împlini şaptesprezece ani, el rămase brusc impresionat de chipul ei drăgălaş. Erau cu toţii la masă la Varvara Petrovna. El intră în vorbă cu tînăra fată şi fu extrem de mulţumit de răspunsurile ei, terminînd prin a-i propune să-i ţină un curs vast şi important de istorie a literaturii ruse. Varvara Petrovna îl lăudă şi-i mulţumi pentru ideea aceasta excelentă, iar Daşa se arătă entuziasmată. Stepan Trofimovici depunea un zel deosebit în pregătirea acestor prelegeri şi, în sfîrşit, începu cursul. Porniră de la perioada veche; prima lecţie decurse pasionant; asista şi Varvara Petrovna. Cînd Stepan Trofimovici termină şi, plecînd, îşi anunţă eleva că data viitoare vor analiza Cîntecul oastei lui Igor, Varvara Petrovna se ridică şi declară că lecţiile vor înceta. Stepan Trofimovici se strîmbă, dar nu spuse nimic; Daşa se împurpură la faţă; dar aci se termină şi cursul. Asta se întîmplase exact cu trei ani înainte de fantezia neaşteptată, de acum, a Varvarei Petrovna.

Bietul Stepan Trofimovici şedea în odaia lui singur şi nu bănuia nimic. Cuprins de tristeţe, de multe ori îşi arunca el privirile pe fereastră în speranţa că cineva dintre cunoscuţi va veni la el. Dar nimeni nu apărea. Afară cernea o ploaie măruntă şi se făcuse frig; trebuia să aprindă focul în sobă; el oftă. Deodată o arătare cumplită i se înfăţişă privirii: pe o vreme oribilă cum era cea de afară şi la o oră atît de nepotrivită venea la el Varvara Petrovna! Pe jos! Rămase atît de surprins, încît uită să-şi schimbe costumul, primind-o în ţinuta în care se afla, adică în obişnuita lui pufoaică roz de casă.

— Ma bonne amie!… strigă el cu glas abia auzit păşind în întîmpinarea ei.

— Eşti singur, mă bucur: îi detest pe prietenii dumitale! Ce mult fumezi; Doamne, ce aer îmbîcsit! Văd că nici ceaiul nu ţi l-ai băut, şi e aproape ora douăsprezece! Fericirea dumitale, dezordinea! Voluptatea dumitale, gunoiul! Ce fel de hîrtii sfîşiate sînt astea pe duşumea? Nastasia, Nastasia! Ce face Nastasia dumitale? Deschide, maică, ferestrele şi uşile – să se mai aerisească aici. Iar noi trecem în salonaş; am venit cu puţină treabă la dumneata. Dar mătură şi tu odată prin casa asta, dragă!

— Păi, dacă dumnealui mereu face gunoi! răspunse Nastasia cu o voce piţigăiată, plîngăreaţă şi enervată.

— Treaba ta e să mături chiar şi de cincisprezece ori pe zi dacă trebuie! Ai un salon mizerabil (intrînd în salon)! Închide bine de tot uşile ca să nu asculte ea. Tapetele astea trebuie schimbate neapărat. Ţi-am trimis doar pe meşter cu nişte modele, de ce nu ţi-ai ales? Stai jos şi ascultă. Dar aşază-te odată, te rog. Încotro? Unde te duci? De ce pleci?

— Îndată, strigă din camera vecină Stepan Trofimovici, iată-mă, sînt aici!

— Aha, ţi-ai schimbat ţinuta! îl privi Varvara Petrovna batjocoritor. (El îşi pusese redingota peste pufoaică.) Aşa se potriveşte mai bine… cu ceea ce vom discuta. Dar aşază-te odată, te rog.

Varvara Petrovna îi explică fără ocolişuri şi pe un ton hotărît şi convingător totul. Făcu aluzie şi la cele opt mii de ruble, de care avea el o nevoie atît de urgentă. Îi povesti amănunţit ce fel de zestre va avea Daşa. Stepan Trofimovici făcea ochi mari şi tremura. Auzise tot, dar nu era capabil să se dumirească. Voi să spună ceva, dar glasul refuza să i se supună. Ştia un singur lucru: că totul se va întîmpla exact aşa cum spune ea, că n-are nici un rost să facă vreo obiecţie ori să nu consimtă şi că este de aici înainte irevocabil un om căsătorit.

— Mais ma bonne amie, pentru a treia oară şi la vîrsta mea… cu o fată tînără ca ea, aproape un copil! bîigui el în sfîrşit. Mais c’est un enfant!

— Un copil care are douăzeci de ani, slavă Domnului! Nu-ţi mai învîrti atîta ochii în cap, că nu eşti la teatru. Eşti un om deştept şi foarte învăţat, dar nu pricepi nimic din viaţă, mereu trebuie cineva să te dădăcească. Dacă eu mor, ce te faci? Ea îţi va fi dădacă bună; e o fată modestă, care ştie ce are de făcut, înţeleaptă; şi afară de asta voi fi şi eu prezentă aici, doar nu mor îndată. E o fire casnică, e blîndă ca un înger, ideea aceasta fericită mi-a venit încă în Elveţia. Înţelegi ce-ţi spun eu, că este un înger de blîndeţe!!? strigă ea, deodată înfuriată. Locuinţa dumitale e plină de gunoi, ea va face rînduială, curăţenie, totul va străluci ca o oglindă… Nu cumva ţi-a intrat în cap că trebuie să mă şi milogesc de dumneata cînd e vorba de o astfel de comoară, să-ţi expun toate avantajele care te aşteaptă, să te peţesc?! Dumneata ar trebui în genunchi… Vai, ce om neserios şi nevolnic!

— Dar sînt… un bătrîn!

— Cum poţi vorbi aşa ceva la vîrsta dumitale de cincizeci şi trei de ani! Cincizeci de ani nici pe departe nu înseamnă un sfîrşit, ci doar jumătate din viaţă. Dumneata eşti un bărbat frumos, o ştii prea bine. Ştii de asemenea că ea te stimează mult. Dacă mor eu, ce se întîmplă cu ea? Iar ca soţie a dumitale va fi în siguranţă, voi fi şi eu liniştită. Dumneata ai un nume, o poziţie socială, o inimă iubitoare; ai o pensie pe care eu o consider o îndatorire. Nu te gîndeşti că în felul acesta poate o şi salvezi? În orice caz, îi vei face o onoare. Ai s-o formezi ca om, îi cultivi inima, îi îndrumezi mintea. Cîte fete nu pier în ziua de azi din cauză că gîndurile lor sînt greşit îndrumate! Pînă atunci va fi gata şi opera dumitale şi împreună vă veţi impune lumii.

— Tocmai, murmură el, cîştigat pe loc de laudele iscusite ale Varvarei Petrovna, tocmai mă pregăteam să mă apuc de povestirile mele Din istoria Spaniei…

— Ei vezi, ce bine se potriveşte!

— Dar… ea? Ea ştie?

— În privinţa asta să n-ai nici o grijă, nu mai încerca să mă descoşi. Bineînţeles că dumneata personal trebuie s-o rogi, s-o implori să-ţi facă onoarea, mă înţelegi? Dar, nici o grijă, voi fi şi eu de faţă. Şi apoi, dumneata o iubeşti doar…

Stepan Trofimovici simţi cum i se învîrteşte capul; pereţii se rotiră prin faţa ochilor, îl muncea un gînd cumplit pe care nu izbutea să-l stăpînească.

— Excellente amie, tremură deodată vocea lui, eu… eu nu mi-am închipuit niciodată că dumneata vei hotărî brusc să mă dai… după altă… femeie!

— Nu eşti domnişoară, Stepan Trofimovici; numai domnişoarele sînt date la măritat, dumneata te însori singur, şuieră veninos Varvara Petrovna.

— Oui, j’ai pris un mot pour un autre. Mais… c’est égal, o privi el cu ochi rătăciţi.

— Văd şi eu că c’est égal, strecură ea dispreţuitor printre dinţi, Dumnezeule, dar el leşină! Nastasia, Nastasia! Apă!

Dar n-a mai fost nevoie de apă. El îşi reveni. Varvara Petrovna îşi luă umbrela.

— Văd că n-am ce vorbi acum cu dumneata…

— Oui, oui, je suis incapable.

— Pînă mîine o să te odihneşti şi o să chibzuieşti bine totul. Rămîi acasă şi de se întîmplă ceva anunţă-mă chiar dacă e noapte. Nu-mi trimite scrisori, că n-o să le citesc. Mîine la aceeaşi oră vin personal, singură, să-mi dai răspunsul definitiv şi sper să-l am satisfăcător. Vezi să nu fie nimeni la dumneata şi nici gunoi să nu fie în casă, e prea din cale-afară! Nastasia, Nastasia!

Bineînţeles că a doua zi el dădu un răspuns pozitiv, consimţind; de altfel, cum ar fi putut să nu consimtă! Aici trebuie să amintesc o împrejurare specială…

VIII

Aşa-zisa moşie a lui Stepan Trofimovici (vreo cincizeci de suflete după vechile tabele de evidenţă şi învecinată cu domeniul Skvoreşniki) nu era nici pe departe a lui, ci aparţinea primei sale soţii şi deci fiului său, Piotr Stepanovici Verhovenski. Stepan Trofimovici o administra doar în calitate de tutore, iar după ce tînărul ajunse la majorat, pe baza unei procuri formale date de acesta. Aranjamentul era avantajos pentru tînăr: primea de la tatăl său aproximativ o mie de ruble pe an cu titlu de venit adus de moşie, cînd în realitate în noile rînduieli nu aducea nici cinci sute (sau poate mai puţin). Dumnezeu ştie cum s-au stabilit între ei aceste raporturi. De altfel, mia întreagă o trimitea Varvara Petrovna, iar Stepan Trofimovici nu contribuia cu nici o rublă măcar. Dimpotrivă, tot venitul moşioarei şi-l băga în buzunar şi, afară de asta, o adusese la ruină completă, dînd-o în arendă unui oarecare negustor, şi în secret faţă de Varvara Petrovna vîndu şi păduricea, adică principala ei valoare. Începuse el tăierile pentru vînzare din această pădure mai de mult, parţial. În total, pădurea valora cel puţin opt mii de ruble, pe cînd el o dădu cu cinci mii. Se întîmpla însă ca uneori să piardă prea mult la cărţi şi se temea să-i ceară Varvarei Petrovna bani pentru aşa ceva. Ea scrîşni din dinţi cînd află în cele din urmă despre toate acestea. Şi deodată veni vestea că fiul lui va sosi personal să-şi vîndă averea orice s-ar întîmpla, împuternicindu-l pe tatăl său să se ocupe de această vînzare. Era limpede că, nobil şi generos cum era, lui Stepan Trofimovici i-ar fi fost ruşine să-i mărturisească ceea ce-i făcuse el acestui cher enfant (pe care îl văzuse pentru ultima oară cam cu vreo nouă ani în urmă ca student la Petersburg). Iniţial toată moşioara putea să valoreze vreo treisprezece-paisprezece mii, acum însă cu greu ar fi dat cineva pentru ea cinci mii. Fără îndoială, Stepan Trofimovici avusese tot dreptul, pe baza împuternicirii formale, să vîndă pădurea şi punînd în cont venitul anual exagerat de o mie de ruble, care ani de-a rîndul i se trimitea fiului regulat, să se socotească în regulă la încheierea conturilor. Dar Stepan Trofimovici era un om generos şi nobil, cu năzuinţe superioare. În capul lui miji un gînd nemaipomenit de frumos: cînd Petruşa al lui va sosi acasă, el o să-i pună pe masă un preţ maxim, adică cincisprezece mii de ruble, fără nici o aluzie la sumele expediate pînă atunci şi, cu lacrimi în ochi, o să-l strîngă cu dragoste la pieptul său pe ce cher fils şi cu asta va încheia definitiv toate conturile. Precaut şi pe ocolite, el se apucă să-i înfăţişeze Varvarei Petrovna imaginea înduioşătoare a acestui moment. O făcu să întrevadă cum că asta va imprima legăturii lor prieteneşti… „ideii“ lor o nuanţă deosebit de nobilă şi generoasă. Faptul ar face să apară dezinteresul şi grandoarea foştilor „părinţi“ şi în general a oamenilor de altădată în comparaţie cu tineretul modern, cu spiritul superficial şi preocupat de idei socializante. Multe mai îndrugă el în acest sens, dar Varvara Petrovna nu spuse nimic, în cele din urmă, îi declară sec că este de acord să cumpere moşioara plătind preţul maxim, adică şase-şapte mii de ruble (şi cu patru putea fi cumpărată). Despre celelalte opt mii de ruble care îşi luaseră zborul odată cu păduricea, ea nu aminti nici un cuvînt.

Toate acestea se întîmplaseră cam cu o lună înainte de peţit. Stepan Trofimovici rămase uluit şi încercă să mai chibzuiască. Înainte mai putea nutri un fel de speranţă că fiul poate nu va mai veni deloc – adică speranţă, dacă judecai din afară, după părerea unui străin. Dar ca tată, Stepan Trofimovici ar fi respins cu indignare chiar gîndul la o asemenea speranţă. Pînă atunci, zvonurile despre Petruşa erau mai degrabă ciudate. Mai întîi, terminîndu-şi cursul la universitate cu vreo şase ani în urmă, el stătu la Petersburg fără nici o ocupaţie. Deodată ajunse în oraşul nostru ştirea cum că el luase parte la redactarea unei proclamaţii subversive şi era tras la răspundere. Apoi cum că el s-ar afla în străinătate, în Elveţia, la Geneva, fugind probabil acolo.

— E un lucru foarte ciudat, ne spunea pe atunci Stepan Trofimovici, destul de jenat. Petruşa c’est une si pauvre tête! Este bun, nobil, un suflet foarte sensibil, şi mă bucurasem aşa de mult atunci, la Petersburg, comparîndu-l cu tineretul de astăzi, dar c’est un pauvre sire tout de même… Şi cînd mă gîndesc că toate acestea provin din aceeaşi lipsă de maturitate, din sentimentalism! Nu-i atrage realismul, ci latura sentimentală, ideală a socialismului, ca să zic aşa, nuanţa lui religioasă, poezia lui… bineînţeles, din auzite. Dar în ce situaţie mă pune pe mine! Am aici atîţia duşmani, acolo şi mai mulţi, totul va fi atribuit influenţei tatălui… Dumnezeule mare! Petruşa al meu, promotor! Ce timpuri trăim!

De altfel, Petruşa îi comunicase între timp şi adresa lui exactă din Elveţia, unde să i se expedieze obişnuiţii bani: ceea ce însemna că nu era chiar un emigrant. Şi deodată, după ce stătuse în străinătate vreo patru ani, apăru acum în patrie anunţîndu-şi pe curînd sosirea acasă, cu alte cuvinte nesupus nici unei urmăriri. Mai mult, părea că cineva se preocupă de soarta lui şi-i acordă protecţie. Scria acum din sudul Rusiei, unde se afla din însărcinarea particulară importantă a unui necunoscut, căruia îi reprezenta interesele. Toate acestea erau bune, dar de unde ar putea obţine Stepan Trofimovici cele şapte-opt mii de ruble ca să adune preţul maxim dorit de fiul său pentru moşie? Dar dacă se stîrnea zarvă mare şi în loc de tabloul măreţ închipuit de el lucrurile vor ajunge la un proces? Ceva îi spunea lui Stepan Trofimovici că sensibilul Petruşa nu-şi va neglija interesele. „Cum se face însă, după cum mi-a fost dat să observ, îmi şopti odată Stepan Trofimovici, cum se face că toţi aceşti socialişti şi comunişti disperaţi sînt totodată venali şi nişte acaparatori nemaipomeniţi, nişte jinduitori de proprietate în aşa măsură, încît, cu cît e el mai mare socialist, cu cît a mers mai departe, cu atît mai puternic se simte în el vîna de proprietar… De ce oare? Să fie tot din cauza sentimentalismului?“ Nu ştiu dacă această remarcă a lui Stepan Trofimovici conţinea sau nu o doză de adevăr; ştiu numai că Petruşa deţinea oarecare informaţii despre vînzarea pădurii şi toate celelalte, iar Stepan Trofimovici, la rîndul lui, ştia că fiul său deţine asemenea informaţii. Mi se oferise ocazia să citesc şi scrisorile lui Petruşa adresate tatălui; scria extrem de rar, cel mult o dată pe an. Numai în ultimul timp, anunţîndu-şi apropiata sosire, trimisese două scrisori aproape una după alta. Toate erau scurte, seci, conţinînd numai dispoziţii, şi întrucît tatăl şi fiul, după întîlnirea de la Petersburg, adoptaseră maniera la modă de a se tutui, şi scrisorile lui Petruşa semănau aidoma acelor vechi dispoziţii ale foştilor moşieri trimise din capitală oamenilor de încredere de la curte care le administrau moşiile. Şi deodată, aceste opt mii de ruble care îi reveneau ca urmare a propunerii Varvarei Petrovna rezolvau toată încurcătura, ba pe deasupra ea îl făcu să înţeleagă clar că de nicăieri din altă parte ele nu-i pot pica. Bineînţeles, Stepan Trofimovici consimţi.

Îndată după plecarea ei trimise să mă cheme, iar faţă de orice altă vizită inopinată se apără, încuindu-se pentru toată ziua. A şi plîns, bineînţeles, şi a vorbit frumos, îndelung, încurcîndu-se mereu; strecură şi un calambur din întîmplare, rămînînd mulţumit de felul cum l-a plasat, apoi fu cuprins de o formă uşoară de holerină; într-un cuvînt, totul decurse cum trebuie. Apoi el scoase portretul soţioarei sale nemţoaice, decedată cu douăzeci de ani în urmă, şi, privindu-l, o imploră jalnic: „Vei putea oare să mă ierţi?“. În general îmi făcu impresia că este foarte derutat. De amărăciune am şi ciocnit cîteva pahare. De altfel, curînd el adormi cuprins de un somn ca de prunc. A doua zi dimineaţa, îşi legă în mod artistic cravata, se îmbrăcă cît mai îngrijit, dînd mereu tîrcoale oglinzii; îşi parfumă batista, dar numai puţin de tot, şi în clipa cînd o zări pe Varvara Petrovna prin fereastră, luă repede o altă batistă, iar pe cea parfumată o ascunse sub pernă.

— Aşa, admirabil! îl lăudă Varvara Petrovna, auzindu-i consimţămîntul. În primul rînd, este dovada unei hotărîri de cea mai nobilă factură, în al doilea rînd, ai dat ascultare glasului raţiunii, de care rareori se întîmplă să ţii seama în treburile dumitale particulare. De altfel, nu-i nici o grabă, adăugă ea, examinînd nodul cravatei lui albe, deocamdată să păstrezi deplină tăcere, la fel voi face şi eu. Curînd va fi ziua dumitale de naştere; voi veni împreună cu ea. Organizează seara o masă cu ceai şi, te rog, fără băuturi şi gustări; de altfel, voi avea eu grijă. Invită-ţi prietenii, vom face împreună selecţia, în ajun o să stai de vorbă cu ea, dacă va trebui; iar la serata dumitale nu vom anunţa sau vom face un fel de logodnă, ci doar vom lăsa să transpire o aluzie sau poate chiar o să şi spunem, dar fără nici un fel de solemnitate. Iar peste vreo două săptămîni veţi face şi nunta, pe cît se poate fără mult zgomot… Ba o să puteţi să şi plecaţi amîndoi pentru un timp îndată după cununie, să zicem la Moscova. Poate că voi pleca şi eu cu voi… Principalul pînă atunci e să păstrăm tăcere.

Stepan Trofimovici era uimit, încercă să deschidă vorba cum că ar trebui totuşi să vorbească şi el cu viitoarea mireasă, dar Varvara Petrovna se năpusti enervată:

— Pentru ce? În primul rînd, poate că nici nu va fi nimic…

— Cum să nu fie? murmură mirele uimit la culme.

— Uite aşa. Mai văd eu… De altfel, totul se va întîmpla aşa cum am spus eu, să n-ai nici o grijă, o pregătesc eu personal. N-are rost intervenţia dumitale. Tot ce trebuie spus şi făcut va fi spus şi făcut, iar dumneata n-ai de ce să te bagi. Pentru ce? În ce scop? Nu te duce nici dumneata personal, şi nici scrisori să nu-i scrii. Te rog, nici o mişcare. Şi eu voi păstra tăcere.

Nu dădu nici un fel de explicaţie şi plecă vădit indispusă. Se pare că supunerea şi graba excesivă a lui Stepan Trofimovici o surprinseseră. Din păcate, el nu înţelegea deloc situaţia în care se afla şi întreaga chestiune nu i se înfăţişa şi din alte puncte de vedere. Dimpotrivă, începuse să adopte un ton nou, un aer triumfător şi uşuratic, îşi dădea curaj.

— Nimic de zis, îmi place! spunea el oprindu-se în faţa mea şi desfăcîndu-şi mîinile în lături, ai auzit? Vrea să mă aducă într-o stare, încît în cele din urmă să nu mai consimt. Căci şi eu pot să-mi pierd răbdarea şi… să nu consimt! „Stai liniştit, zice, n-ai de ce să te duci acolo“, dar de ce, în definitiv, trebuie neapărat să mă însor? Numai pentru că aşa i s-a năzărit ei, pentru că i-a venit acest moft caraghios? Doar eu sînt un om serios şi aş putea să nu mă supun fanteziilor unei femei trăsnite. Eu am anumite îndatoriri faţă de fiul meu şi… faţă de mine însumi! Fac un sacrificiu, înţelege ea acest lucru? Poate că de aceea am consimţit, că mi s-a urît cu viaţa şi totul îmi este indiferent. Nu se gîndeşte însă că ar putea să mă scoată din sărite şi atunci cu adevărat puţin o să-mi pese: mă supăr şi refuz. Et enfin le ridicule… Ce vor spune cei de la club? Ce va spune… Liputin? „Poate că nici nu va fi nimic.“ Cum îţi place!? Dar e culmea culmilor! E ceva… ce înseamnă asta? Je suis un forçat, un Badinguet, un om strîns cu uşa!

În acelaşi timp, un fel de infatuare capricioasă şi uşuratică străbătea prin toate aceste lamentări şi exclamaţii. În seara aceea iar am golit împreună o sticluţă.