E.M. Forster, A Room with a View

Copyright © The Provost and Scholars of King’s College, Cambridge, 1908, 1978

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6132-9

ISBN PDF: 978-973-46-6133-6

ISBN print: 978-973-46-6068-1

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Visual Press/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EDWARD MORGAN FORSTER (1879-1970) s-a născut la Londra, într-o familie din clasa de mijloc. Primele lui romane vorbesc despre condiţiile sociale precare din perioada de declin a epocii victoriene. Aşa au apărut Where Angels Fear to Tread (1905), The Longest Journey (1907) şi A Room with a View (1908), care mai tîrziu au inspirat faimoase producţii cinematografice. Primul mare succes l-a avut cu Howards End (1910; Polirom, 2016), a cărui ecranizare a devenit repede celebră. A călătorit la Alexandria, în timpul Primului Război Mondial, şi de două ori în India. La întoarcerea în Anglia, ca urmare a timpului petrecut în acele locuri exotice, a scris A Passage to India (O călătorie în India, 1924; Polirom, 2014). E.M. Forster a mai publicat şi cărţi de povestiri, printre care se numără The Celestial Omnibus (1911) şi The Eternal Moment (1928), o antologie de poeme şi cîteva volume de teatru, eseuri critice şi jurnale de călătorie.

PARTEA ÎNTÂI

I

Pensiunea Bertolini

— Nu-i frumos ce ne-a făcut signora, spuse domnişoara Bartlett. Nu-i frumos deloc; ne-a promis odăi cu ferestre spre sud, cu vedere largă, una lângă alta, şi uite cu ce ne-am ales: ferestre spre nord, cu vedere spre curte, ca să nu mai vorbim că nici măcar nu sunt una lângă alta. Ah, Lucy!…

— Şi mai e şi cockney, după toate cele! o susţinu Lucy, pe care o surprinsese neplăcut accentul neaşteptat al signorei. Ai zice că suntem la Londra…

Fata privi la cele două şiruri de englezi aşezaţi la masă; la şirul de sticle dintre englezi: unele albe, cu apă, altele roşii, cu vin; la portretele cu rame groase, al răposatei regine şi al răposatului poet al curţii, care atârnau în spatele englezilor; la declaraţia Bisericii Anglicane (semnată de reverendul Cuthbert Eager, licenţiat la Oxford), ultimul obiect ce împodobea pereţii.

— Charlotte, n-ai şi tu impresia că parcă ne-am afla la Londra? Nici nu-mi vine a crede că dincolo de uşă se deschide o altă lume. Cred că oboseala e de vină.

— Sunt sigură că au folosit carnea asta întâi ca să facă supă, zise domnişoara Bartlett, lăsând jos furculiţa.

— Voiam atât de mult să văd râul Arno! În scrisoare, signora ne-a promis camere cu vedere spre Arno. Ce ruşine!

— Eu, una, mă mulţumesc cu orice colţişor, cât de modest – dar e păcat, într-adevăr, ca tu să nu ai o privelişte frumoasă, mai zise domnişoara Bartlett.

Lucy se ruşină de propriul egoism.

— Charlotte, nu trebuie să mă răsfeţi; sigur că şi tu trebuie să ai vedere spre Arno. Nici nu m-am gândit altfel. Prima cameră din faţă care se eliberează…

— Trebuie să fie a ta, îi luă vorba din gură domnişoara Bartlett, ale cărei cheltuieli de călătorie erau în parte susţinute de mama lui Lucy – un gest de generozitate la care făcea aluzie cu mult tact.

— Nicidecum. Tu trebuie s-o iei.

— Insist, Lucy. Mama ta nu mi-ar ierta-o niciodată.

— Mama nu mi-ar ierta-o mie.

Glasurile celor două femei deveneau tot mai însufleţite şi – să recunoaştem adevărul – mai arţăgoase. Erau obosite, într-adevăr, şi ajunseseră să se ciondănească sub masca unui nobil altruism. Comesenii schimbau priviri furişe, iar unul dintre ei – un necioplit de soiul celor peste care mai dai prin ţări străine – se aplecă peste masă şi, fără menajamente, le întrerupse discuţia. Zise:

— Am eu vedere frumoasă, am eu!

Domnişoara Bartlett tresări. La mai toate pensiunile prin care trecuseră se obişnuiseră să fie cercetate atent, o zi sau două, înainte să li se vorbească, şi de multe ori se întâmpla ca ele să plece înainte să fi aflat ceilalţi că erau „soi bun“. Înțelese pe dată că intrusul era un necioplit, încă înainte să-şi ridice ochii spre el. Era un bătrân corpolent, cu obrazul proaspăt bărbierit şi ochii mari. Era ceva copilăresc în ochii lui, deşi nu părea a fi copilăria senilităţii. Domnişoara Bartlett nu încercă să înţeleagă ce anume era; îşi coborî privirea asupra hainelor lui, care n-o încântară câtuşi de puţin. Probabil că omul încerca să se obişnuiască cu ele înainte să le spele. Aşadar, afişă o expresie de surpriză la cuvintele lui, apoi zise:

— Vedere frumoasă? A, da, vedere… E încântător să ai privelişte frumoasă!

— El e fiul meu, zise bătrânul. Îl cheamă George. Şi din camera lui ai privelişte frumoasă.

— Aha, făcu domnişoara Bartlett, înghiontind-o pe Lucy, care tocmai voia să spună ceva.

— Vreau să spun că puteţi lua camerele noastre, şi noi o să le luăm pe ale dumneavoastră, continuă bătrânul. Facem schimb, adică.

Comesenii din lumea bună se arătară de-a dreptul stupefiaţi, trecând de partea noilor venite. Drept răspuns, domnişoara Bartlett mai că nu şuieră printre dinţi:

— Vă mulţumim foarte mult, dar nici nu poate fi vorba de aşa ceva.

— Dar de ce nu? se opuse bătrânul, încleştându-şi pumnii pe masă.

— Pur şi simplu pentru că nu intră în discuţie, mulţumesc.

— Ştiţi, noi nu vrem să… Începu Lucy, dar verişoara ei o înghionti din nou.

— Bine, dar de ce? insistă omul. Femeilor le place să aibă privelişte, pe când bărbaţii nu se sinchisesc – şi bătu cu pumnii în masă ca un copil răsfăţat. Apoi, către fiul său: George, convinge-le tu!

— E limpede că ar trebui să ia camerele noastre, zise fiul. De ce atâta vorbărie?

Spuse acestea fără a-şi ridica privirea către cele două femei, însă vocea lui trăda o nedumerire ursuză. Lucy, nu mai puţin descumpănită, vedea cum discuţia alunecă pe panta a ceea ce se poate numi o „scenă“ şi constată în sinea ei că, ori de câte ori se amestecau în vorbă astfel de turişti prost crescuţi, conflictul se tot lărgea şi se adâncea, mistuind cu totul subiectul banal de la care pornise, cum ar fi camerele cu privelişte, şi agăţându-se de cu totul alte lucruri, la care ea nici măcar nu se gândise vreo clipă. Între timp, bătrânul devenise aproape agresiv cu insistenţele lui: adică de ce, mă rog, să nu facă schimb?! Dar ce obiecţii putea să aibă domnişoara Bartlett? În fond, nu le trebuia mai mult de o jumătate de ceas ca să-şi ia lucrurile.

Domnişoara Bartlett, altminteri tare pricepută în dantelăria conversaţiei, se vădea neputincioasă în prezenţa brutalităţii. Era imposibil să pui la punct un astfel de bădăran. Simţi cum i se urcă sângele în obraji de supărare. Îşi roti ochii asupra celor prezenţi, parcă întrebând: „Aşa sunteţi toţi?“. Două bătrânici aşezate mai încolo, cu şalurile atârnând pe spătarele scaunelor, îi întoarseră priviri în care puteai citi răspunsul: „Noi nu suntem aşa, noi suntem bine crescute“.

— Termină de mâncat, draga mea, se întoarse ea către Lucy, după care îşi făcu de lucru mai departe cu bucata de carne pe care o criticase mai devreme.

Lucy bombăni ceva despre cât de ciudaţi erau cei doi comeseni din faţa lor.

— Termină de mâncat, dragă. Pensiunea asta e o sminteală. Mâine ne vom muta în altă parte.

Nu trecu mult, însă, până când domnişoara Bartlett îşi schimbă apriga hotărâre. Draperiile de la capătul încăperii se traseră în lături, lăsând să intre un pastor, cam îndesat, însă foarte prezentabil. Acesta se grăbi să-şi ocupe locul la masă, cerându-şi scuze pentru întârziere pe un ton jovial. Lucy, care nu învăţase încă pe de-a întregul să se controleze, sări în picioare, exclamând:

— Ce plăcere, domnul Beebe! Nu ştiu dacă vă mai aduceţi aminte de noi: domnişoara Bartlett şi domnişoara Honeychurch – am fost şi noi la Tunbridge Wells când l-aţi ajutat pe vicarul de la Sf. Petru atunci, de Paştele acela friguros.

Pastorul, care avea aerul că se află în vacanţă, nu-şi aducea aminte de cele două cucoane chiar atât de bine pe cât îşi aminteau ele de dânsul; ceea ce nu-l împiedică, totuşi, să accepte, îndatorat, scaunul oferit de Lucy.

— Nici nu ştiţi cât mă bucur să vă văd, îi zise fata, care, tânjind după un grăunte de spirit, ar fi fost fericită să-l vadă şi pe ospătar, dacă i-ar fi dat voie verişoara ei. Ca să vezi, continuă ea, ce mică e lumea! Iar Summer Street este încă o coincidenţă fermecătoare.

— Domnişoara Honeychurch locuieşte în parohia de pe Summer Street, îl lămuri domnişoara Bartlett pe noul venit, şi vorbind de una, de alta, mi-a spus că tocmai aţi primit să locuiţi…

— Da, am aflat de la mama, săptămâna trecută. Ea nu ştia că v-am cunoscut la Tunbridge Wells; dar i-am răspuns imediat la scrisoare şi i-am spus că domnul Beebe este…

— Aşa este, o întrerupse pastorul. Urmează să mă mut în parohia din Summer Street în iunie. Am avut noroc să fiu trimis într-un loc atât de încântător.

— O, cât mă bucur! Casa noastră se numeşte Windy Corner¹.

Domnul Beebe se înclină.

— Locuiesc acolo cu mama și cu fratele meu, dar el ajunge mai rar pe la bi… vreau să spun că biserica e cam departe.

— Lucy, draga mea, lasă-l pe domnul Beebe să mănânce.

— Mulţumesc, nu vă faceţi griji; mănânc, şi chiar cu poftă.

Domnul Beebe prefera să stea de vorbă cu Lucy, pe care şi-o amintea acum cântând la pian, decât cu domnişoara Bartlett, care probabil că-şi aducea aminte de predicile sale. Întrebând-o pe fată cât de bine cunoştea Florenţa, află, cu lux de amănunte, că era prima dată când se afla aici. Este o adevărată plăcere să dai îndrumări unui nou venit, iar domnul Beebe era neîntrecut în privinţa asta.

— Să nu neglijaţi împrejurimile, îşi încheie el recomandările. În prima după-amiază cu vreme frumoasă, mergeţi cu trăsura până sus la Fiesole şi vă întoarceţi prin Settignano – sau, mă rog, prin altă parte dacă vreţi.

— Ba nu! strigă o voce din capul mesei. Greşeşti, domnule Beebe. În prima după-amiază cu vreme bună, domniţele dumitale trebuie să meargă la Prato.

— Doamna asta pare tare deşteaptă, şopti domnişoara Bartlett către verişoara ei. Avem mare noroc.

Într-adevăr, se văzură deodată copleşite de un val de informaţii. Toată lumea le spunea ce şi când să viziteze, cum să oprească tramvaiul electric, cum să scape de cerşetori, câţi bani să dea pe un caiet cu coperte din piele şi cum vor ajunge să constate că toate locurile văzute li s-au strecurat în suflet. Pensiunea Bertolini le acceptase, iată, pe cele două femei, aproape cu entuziasm. Erau asaltate din toate părţile de cucoane îndatoritoare, care le zâmbeau şi le băteau la cap. Deasupra tuturor răzbătea vocea doamnei deştepte, care striga:

— Prato! Trebuie să meargă la Prato. Nu poţi cuprinde în cuvinte vechimea fermecătoare a acestui loc. Sunt de-a dreptul îndrăgostită de el; pe mine mă unge pe suflet de fiecare dată când pot să mă mai scutur de toată scrobeala asta a „lumii bune“, pe care o cunoaşteţi prea bine.

Tânărul căruia i se spunea George aruncă o privire în direcţia cucoanei deştepte, după care se întoarse încruntat la farfuria lui. Se vedea cât de colo că nici el, nici tatăl lui nu se prea bucurau de simpatia celorlalţi. Lucy, aflată în centrul atenţiei, găsi totuşi vreme să se gândească la ei, cu părere de rău că lucrurile stau astfel, căci nu-i făcea nici o plăcere să vadă că cineva este ţinut la distanţă. De aceea, când se ridică să plece, se întoarse cu o scurtă plecăciune spre cei doi indezirabili. Tatăl nu observă gestul, însă fiul îi răspunse – ce-i drept, nu înclinându-se la rândul său, ci ridicând din sprâncene şi zâmbindu-i, parcă, din depărtare. Lucy zori în urma verişoarei ei, care dispăruse deja printre draperiile din fundul încăperii. Draperiile astea, care te izbeau neplăcut peste faţă, păreau a fi mai grele chiar decât stofa din care erau croite. Signora, care se dovedise altminteri a fi o persoană complet neserioasă, stătea îndărătul draperiilor, întâmpinându-şi clienţii cu o plecăciune şi cu urarea de noapte bună. Era însoţită de băieţelul ei, Enry, şi de Victorea², fiica sa. Era de-a dreptul caraghios să vezi cum cucoana asta, o cockney, se străduia să copieze eleganţa şi afabilitatea elitelor din sud. Surprinzător era şi aspectul salonului, care încerca să rivalizeze cu confortul impunător al unei pensiuni din Bloomsbury. Oare aşa să arate Italia, de fapt?

Domnişoara Bartlett se instalase deja într-un fotoliu solid, ale cărui culoare şi formă aduceau aminte de o pătlăgea roşie. Stătea la taifas cu domnul Beebe, legănându-şi capul înainte şi înapoi în timp ce vorbea, cu o mişcare lentă şi regulată, de parcă încerca să dărâme un obstacol nevăzut.

— Vă suntem foate îndatorate, spunea. Prima seară este foarte importantă. Aţi picat tocmai când eram încurcate în iţele unui mauvais quart d’heure³.

Domnul Beebe îşi exprimă regretul.

— Cunoaşteţi, cumva, numele bătrânului care şedea la masă în faţa noastră?

— Emerson.

— Vă e prieten?

— Suntem în relaţii bune, ca tot omul într-o pensiune.

— Atunci nu vreau să spun mai multe.

El insistă cu blândeţe, iar ea sfârşi prin a spune mai multe.

— Eu sunt, ca să spun aşa, însoţitoarea verişoarei mele mai tinere, Lucy, şi cred că ar fi complet nepotrivit să ne creăm obligaţii faţă de nişte oameni despre care nu ştim nimic. Dumnealui s-a purtat de o manieră oarecum regretabilă. Sper că am făcut ceea ce trebuia.

— Este foarte firesc ceea ce aţi făcut, răspunse el, rămânând pe gânduri câteva clipe, după care adăugă: Şi totuşi, nu văd ce rău aţi fi făcut dacă aţi fi acceptat.

— Nu-i vorba de nici un rău, fireşte; doar că ne-am fi simţit obligate.

— E un om mai ciudat… Pastorul şovăi din nou, apoi reluă pe un ton blând: Nu cred că ar încerca să tragă vreun folos de pe urma serviciului făcut, şi nici nu cred că ar aştepta măcar să-i arătaţi recunoştinţă. Omul acesta are calitatea – dacă o putem numi astfel – de a spune exact ce crede. Acum, de exemplu, e convins că dumneavoastră aţi aprecia nişte camere care lui îi sunt indiferente. Nu s-a gândit să vă creeze vreo obligaţie, ci pur şi simplu a vrut să fie politicos. E atât de greu să-i înţelegi pe oamenii care spun adevărul – cel puţin, mie aşa mi se pare.

Mulţumită de ce auzea, Lucy interveni:

— Şi eu m-am gândit că a fost amabil. Întotdeauna mă străduiesc să cred că oamenii sunt amabili.

— Aşa este; amabil şi obositor. Eu, unul, mă deosebesc de el în mai toate privinţele şi cred – sper, aş putea spune – că şi dumneavoastră sunteţi altfel. E un soi de om mai degrabă dezagreabil decât urâcios. La început, când a sosit aici, a exasperat pe toată lumea cu felul lui de a fi. E complet lipsit de tact şi de maniere – asta nu înseamnă însă că ar avea obiceiuri urâte, dar nu-şi ţine niciodată părerile pentru sine. Mai că ajunsesem să-l reclamăm acestei dezolante signora, dar mă bucur să pot spune că n-am făcut una ca asta.

— Să înţeleg că e socialist, cumva? îşi dădu cu părerea domnişoara Bartlett.

Cu o grimasă discretă, domnul Beebe întâmpină cuvântul ca fiind cel mai potrivit.

— Presupun că a făcut un socialist şi din fiul lui, nu?

— Pe George nu-l cunosc prea bine, pentru că n-a învăţat încă să vorbească. Pare a fi o fiinţă simpatică, totuşi, şi cred că are şi ceva minte. Bineînţeles că a adoptat mai toate ciudăţeniile lui taică-său, aşa că e foarte posibil să fie şi el un pui de socialist.

— În fine, m-aţi mai liniştit, zise domnişoara Bartlett. Aşadar, sunteţi de părere că trebuia să le accept oferta? Credeţi că m-am purtat ca o suspicioasă mărginită?

— Câtuşi de puţin, răspunse el. N-am insinuat nici o clipă aşa ceva.

— Dar n-ar trebui să-mi cer scuze, totuşi, pentru că am fost nepoliticoasă?

Îi răspunse, cu un aer de uşoară iritare, că nu vede absolut deloc necesitatea gestului, şi se ridică din fotoliu, îndreptându-se spre fumoar.

— Crezi că l-am plictisit, oare? întrebă domnişoara Bartlett imediat ce pastorul ieşi din cameră. Tu de ce ai tăcut, Lucy? Sunt sigură că-i preferă pe tineri. Sper că nu l-am acaparat eu. Am sperat să te întreţii tu cu el toată seara, şi în timpul mesei.

— Mi-a lăsat impresia unui om drăguţ, remarcă Lucy. Unul dintre aceia care văd latura bună a fiecăruia. Nici n-ai zice că e pastor.

— Lucia, draga mea…!

— Mă rog, înţelegi ce vreau să spun. Ştii cum râd mai toţi preoţii – ei bine, domnul Beebe râde exact ca un om obişnuit.

— Ciudat copil mai eşti şi tu! Îmi aminteşti de mama ta. Mă întreb dacă ei o să-i placă de domnul Beebe.

— Sunt sigură că o să-i placă, şi lui Freddy la fel.

— Cred că o să-l placă toţi cei de la Windy Corner; acolo oamenii ţin pasul cu vremea. Eu sunt mai degrabă obişnuită cu Tunbridge Wells, unde suntem cu toţii nişte demodaţi incorigibili.

— Mda, făcu Lucy mofluză.

Plutea în aer o notă de nemulţumire, dar nu-şi dădea seama pe de-a întregul dacă obiectul nemulţumirii era ea însăşi, domnul Beebe sau spiritul modern de la Windy Corner, ori prăfuiţii de la Tunbridge Wells. Încercă să ghicească, dar, ca de obicei, n-avea nici o idee. Domnişoara Bartlett îşi dădu toată silinţa să nege cum că i-ar fi dezaprobat pe unii sau pe alţii şi adăugă:

— Mă tem că vezi în mine o companie foarte plicticoasă.

Ceea ce o făcu pe fată să-şi spună din nou în sinea ei: „Probabil că am fost egoistă, sau rea. Trebuie să fiu mai atentă. E atât de umilitor pentru Charlotte, care e săracă“.

Din fericire, una dintre cele două bătrânici nostime, care avea un surâs blajin întipărit pe chip, îndrăzni într-un târziu să se apropie, cerând voie să se aşeze în fotoliul eliberat de domnul Beebe. Şi dacă tot i se dădu voie, prinse a sporovăi liniştit despre Italia, despre curajul de a se aventura până aici şi despre răsplata binemeritată a unui atare curaj, despre însănătoşirea surorii sale şi despre cum sunt ele nevoite să închidă ferestrele noaptea şi să golească complet dimineaţa sticlele cu apă. Avea un fel plăcut de a-şi depăna subiectele, care erau, poate, mai demne de atenţie decât discursul pompos asupra guelfilor şi ghibelinilor⁴ care se desfăşura furtunos în capătul opus al încăperii… Da, şi seara aceea la Veneţia, când a trăit nu un simplu episod, ci o adevărată catastrofă, găsind în camera ei ceva mai rău decât un purice, deşi nu atât de rău ca cine ştie ce altceva…

— Dar aici sunteţi în siguranţă, e la fel ca în Anglia. Signora Bertolini este o englezoaică get-beget.

— Totuşi, camerele noastre au un miros neplăcut, zise sărmana Lucy. Ne e aproape groază să mergem la culcare.

— A, înseamnă că dau spre curtea aceea din dos, observă bătrânica oftând. Of, de-ar fi fost şi domnul Emerson mai delicat! Ne-a părut tare rău pentru dumneavoastră la cină.

— Cred că n-a vrut decât să fie amabil.

— Sunt absolut convinsă, zise domnişoara Bartlett. Domnul Beebe tocmai m-a dojenit pentru firea mea bănuitoare; dar dacă am refuzat, a fost numai ca să-mi apăr verişoara de obligaţii.

— Fireşte, o susţinu bătrânica. După care, cu glas coborât, căzură de acord că trebuie să fii deosebit de atent când e vorba de o tânără domnişoară.

Lucy încercă să afişeze un aer de sfială, dar se simţea de-a dreptul nătângă. Acasă la ea, nimeni n-o trata cu atâtea precauţii – sau, cel puţin, ea nu băgase de seamă acest lucru.

— Cât despre bătrânul domn Emerson, nu ştiu ce să spun. Într-adevăr, e lipsit de tact. Dar nu aţi observat că există oameni care fac gesturi lipsite de delicateţe, dar în acelaşi timp foarte frumoase?

— Frumoase?! exclamă domnişoara Bartlett, surprinsă la auzul acestui cuvânt. Dar frumuseţea şi delicateţea nu sunt acelaşi lucru?

— Aşa s-ar crede, spuse cealaltă pe un ton de neajutorare. Mă gândesc uneori, totuşi, cât de încurcate sunt lucrurile.

Nu mai avu timp să dezvolte subiectul însă, pentru că domnul Beebe îşi făcu din nou apariţia, cu un aer jovial.

— Domnişoară Bartlett, zise el cu glas puternic, chestiunea camerelor s-a aranjat, şi mă bucur foarte mult. Domnul Emerson tocmai vorbea despre asta în fumoar, drept care mi-am asumat răspunderea şi l-am încurajat să-şi reia oferta. I-ar face multă plăcere, şi m-a trimis pe mine să vă întreb.

— Ah, Charlotte, se repezi Lucy la verişoara ei, hai să acceptăm de data asta! Bătrânul este cum nu se poate mai binevoitor, nu vezi?

Domnişoara Bartlett nu spuse nimic.

— Mă tem că am făcut o gafă, zise domnul Beebe după un răstimp. Îmi cer iertare dacă mi-am vârât nasul unde nu-mi fierbe oala – şi dădu să plece, întristat.

Abia atunci domnişoara Bartlett deschise gura:

— Scumpa mea Lucy, dorinţele mele nu au nici o importanţă pe lângă ale tale. M-aş simţi foarte prost dacă te-aş împiedica să te simţi bine aici, la Florenţa, unde eu nu mă aflu decât prin bunăvoinţa ta. Dacă îmi ceri să-i dau afară din camerele lor pe aceşti domni, o voi face. Aşadar, domnule Beebe, fiţi bun şi spuneţi-i domnului Emerson că primesc oferta dumnealui deosebit de amabilă, iar apoi conduceţi-l la mine, să-i mulţumesc personal.

Domnişoara Bartlett rosti toate acestea cu o voce ridicată care se făcu auzită în tot salonul şi care avu darul să curme disertaţia asupra guelfilor şi ghibelinilor. Afurisind toate femeile în sinea lui, pastorul se înclină şi plecă să-i ducă mesajul.

— Nu uita, Lucy, că eu sunt cea implicată în toată treaba asta, deci nu vreau ca acceptarea să vină din partea ta. Lasă-mă pe mine să aranjez, orice ar fi.

Domnul Beebe se întoarse şi zise, oarecum iritat:

— Domnul Emerson este ocupat pe moment, dar iată-l pe fiul dânsului.

Tânărul îşi coborî privirea asupra celor trei femei, care avură deodată impresia că şed de-a dreptul pe podea, într-atât de joase erau fotoliile lor.

— Tatăl meu este în baie, zise el, deci nu-i puteţi mulţumi personal. Dar orice mesaj îmi daţi, i-l voi transmite de îndată ce iese.

Domnişoara Bartlett se găsi neputincioasă în faţa argumentului cu baia. Toate politeţurile ei înţepătoare păreau să i se întoarcă împotrivă. Drept care tânărul Emerson înregistră o victorie remarcabilă, spre deliciul domnului Beebe şi al lui Lucy, care se amuză în sinea ei.

— Sărmanul băiat, zise domnişoara Bartlett după ce acesta plecă. Cât de supărat trebuie să fie pe tatăl lui din cauza acestor camere! Mă mir că mai poate fi, totuşi, politicos.

— Camerele dumneavoastră vor fi gata cam în jumătate de oră, anunţă domnul Beebe. Apoi, aruncându-le celor două verişoare o privire gânditoare, se retrase în camera lui să-şi aducă la zi jurnalul filosofic.

— O, Doamne! izbucni bătrânica şi se cutremură de parcă toate vânturile din înalturi s-ar fi năpustit dintr-odată în încăpere. Uneori domnii aceştia pur şi simplu nu înţeleg…

Glasul i se topi, însă domnişoara Bartlett părea că înţelege, şi urmă o conversaţie în care aceşti domni care nu înţeleg ce ar fi de înţeles aveau rolul principal. Lucy, care nu mai înţelegea nici ea mare lucru, se refugie în literatură. Se cufundă în Ghidul Baedeker al Italiei de Nord, străduindu-se să memoreze cele mai importante date din istoria florentină. Nu de alta, dar avea de gând să profite din plin de ziua de mâine. Petrecu astfel cu folos acea jumătate de oră de graţie, la capătul căreia domnişoara Bartlett se ridică oftând şi zise:

— Cred că putem îndrăzni, de-acum. Stai, Lucy, nu te grăbi; mă ocup eu cu mutatul.

— Măi, cum te mai ocupi tu de toate cele, observă Lucy.

— Fireşte, draga mea; doar ăsta este rostul meu.

— Dar vreau să te ajut şi eu.

— Nu, draga mea, lasă.

Câtă energie putea să aibă această Charlotte! Şi cât altruism! Ce-i drept, nu fusese niciodată altfel, dar parcă excursia asta în Italia o făcea să se întreacă pe sine. Astfel gândea Lucy – sau, mai bine zis, se străduia să gândească astfel. Şi totuşi, un alt gând rebel nu-i dădea pace: oare n-ar fi fost chiar mai frumos dacă acceptarea schimbului se făcea cu mai puţină sclifoseală? Una peste alta, îşi luă în primire noua odaie fără prea mult entuziasm.

— Dă-mi voie să-ţi explic de ce am luat eu camera mai mare, o întâmpină domnişoara Bartlett. Desigur, ar fi trebuit să ţi-o las ţie, însă din întâmplare ştiu că acolo a stat tânărul, şi sunt sigură că mamei tale nu i-ar fi convenit una ca asta.

Lucy rămase cu gura căscată.

— Dacă tot e să accepţi o obligaţie, e mai cuminte s-o ai faţă de tatăl lui decât faţă de el. Eu sunt o femeie de lume şi, în felul meu modest, ştiu cam unde pot duce anumite lucruri. Totuşi, domnul Beebe este garanţia noastră că nu vor abuza în vreun fel sau altul.

— Sunt sigură că pe mama n-ar deranja-o, zise Lucy, dar se răzgândi iar la gândul că, în fond, poate nu le ştie ea chiar pe toate.

Domnişoara Bartlett scoase un oftat în chip de răspuns şi o cuprinse în braţe, urându-i noapte bună. Lucy rămase cu o stare de nedumerire care se topi însă când, odată ajunsă în camera ei, deschise fereastra şi trase în piept aerul curat al serii. Se gândi la bătrânul acela cumsecade căruia îi datorează priveliştea luminilor dansând pe undele râului Arno, a chiparoşilor din San Miniato şi a dealurilor de la poalele munţilor Apenini, cu spinările lor negre profilate peste răsăritul de lună.

Alături, domnişoara Bartlett trase obloanele la fereastră şi încuie uşa, după care porni să inspecteze încăperea, să vadă dacă nu se ascunde oarece în spatele dulapurilor sau dacă nu există, cumva, vreo trapă ori vreo uşă secretă. Dădu cu ochii la un moment dat de o foaie de hârtie prinsă cu un ac deasupra lavoarului şi pe care trona un semn de întrebare uriaş. Altceva, nimic.

— Oare ce-o mai fi însemnând şi asta? se întrebă, examinând hârtia cu toată atenţia la lumina unei lumânări.

Dacă la început semnul acela de întrebare nu-i spuse nimic, el deveni treptat ameninţător, respingător, prevestitor de rele. Avu o pornire să-l distrugă, însă din fericire îşi aminti că nu avea nici un drept s-o facă pentru că aparţinea, probabil, tânărului Emerson. Aşa că desprinse cu grijă hârtia şi o puse frumos între două foi de sugativă, ca să i-o înapoieze în bună stare. Îşi termină apoi turul de inspecţie al odăii, scoase un oftat adânc, după cum avea obiceiul, şi se culcă.

1. Aprox. „La răscruce de vânturi“, sau „Casa dintre vânturi“. În Anglia, casele din provincie au nume în loc de numere.

2. Enery şi Victorier (în text), reproducerea fonetizată a numelor Henry şi Victoria, deformate în accentul cockney.

3. …sfert de oră neplăcut (fr.).

4. Două facţiuni politice în Italia secolelor al XII-lea – al XV-lea, care susţineau conflictul dintre papă şi împărat, guelfii aflându-se de partea papei, iar ghibelinii de partea împăratului.