John Steinbeck, Once There Was a War

Copyright © John Steinbeck, 1943, 1958

Copyright renewed Elaine Steinbeck, John Steinbeck IV and Thom Steinbeck 1971, 1986

All rights reserved

© 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8606-3

ISBN PDF: 978-973-46-8607-0

ISBN print: 978-973-46-8265-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Mikhail Starodubov/Shutterstock.com (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN ERNST STEINBECK s-a născut la 27 februarie 1902 în Salinas, California. A urmat cursurile Universităţii Stanford şi a debutat în 1929 cu romanul Cupa de aur, al cărui protagonist este piratul Henry Morgan. În 1932 a publicat volumul de nuvele Păşunile Raiului, inspirat din viaţa fermierilor din Valea Salinas. Un an mai târziu, i-a apărut romanul Către un zeu necunoscut, iar în 1935, Cartierul Tortilla, urmate de Nehotărâţii sorţi ai bătăliei (1936) şi clasicul Şoareci şi oameni (1937), ecranizat în repetate rânduri. În 1938 a văzut lumina tiparului volumul de nuvele Valea lungă. Pentru Fructele mâniei (1939) i s-a decernat Premiul Pulitzer. În următoarele două decenii a publicat Luna a apus (1942), Strada Sardinelor (1945), Autobuzul rătăcit (1947), Perla (1947), La răsărit de Eden (1952), cartea sa cea mai îndrăgită, Joia dulce (1954), Scurta domnie a lui Pépin al IV-lea (1957) şi Iarna vrajbei noastre (1961). În 1962, în urma unui lung periplu prin 40 de state americane în compania căţelului său, Charley, a scris volumul Călătorii cu Charley. În acelaşi an i s-a decernat Premiul Nobel pentru Literatură. John Steinbeck a încetat din viaţă în 20 decembrie 1968.

Sunt 77 de ani de când Steinbeck a urcat pe un transportor naval de trupe cu destinaţia Anglia, urmând să transmită către New York Herald Tribune relatări de la faţa locului despre războiul ce înghiţise Europa. Decupajele realizate de el măsoară nu pulsul comandanţilor, al celor cu acces la săli de şedinţă în care se stabileau strategii, ci pe al maselor participante la război: superstiţii, preconcepţii, anecdote despre războiul legumelor anglo-american sau despre asul oportuniştilor din întregul ansamblu al forţele aliate, neobositul Bob Hope şi prada de război Lili Marlene. Într-o completă indiferenţă faţă de canonul jurnalistic, toate acestea se scaldă copios în stilul deja consacrat, la acel moment, al scriitorului John Ernst Steinbeck. Pe când Steinbeck se înnoroia pe plajele europene, rubrica lui din NYHT devenea rapid una dintre cele mai mari atracţii ale presei cotidiene şi începea să-şi lărgească difuzarea pe tot teritoriul SUA şi mai departe, în spaţiu şi timp, până în contemporaneitate. Introducerea semnată de autor oferă o nepreţuită cheie de lectură.

INTRODUCERE

A fost odată un război, dar a trecut atât de mult de-atunci şi atâtea alte războaie şi alte feluri de războire l-au împins către margine, încât până şi cei care l-au trăit tind să-l uite. Războiul acesta la care mă refer s-a petrecut după cel cu armurile şi arcurile de la Crécy şi de la Azincourt şi puţin înainte de micuţele bombe atomice experimentale care au împroşcat Hiroshima şi Nagasaki.

Am asistat la o parte din acest război, s-ar putea spune că i-am făcut o vizită, de vreme ce m-am dus îmbrăcat în costum de corespondent şi bineînţeles că n-am luptat, şi mi se pare interesant că nu-mi mai amintesc mare lucru din el. Lectura acestor relatări de demult, trimise la vremea lor cu entuziasm, îmi readuce în minte imagini şi emoţii complet pierdute.

Poate e bine sau chiar necesar să dai uitării accidentele, iar războaiele sunt cu siguranţă accidente la care specia noastră pare predispusă. De-am reuşi să învăţăm din accidentele noastre, poate ar fi bine să păstrăm amintirile vii, dar noi nu învăţăm nimic. În Grecia antică se spunea că trebuie să fie război măcar o dată la douăzeci de ani, pentru că fiecare generaţie de bărbaţi trebuie să afle cum este. Noi, oamenii, avem nevoie să uităm, altminteri nu ne-am mai putea complace niciodată în asemenea absurdităţi criminale.

Cu toate astea, războiul la care mă refer ar putea rămâne în memoria noastră pentru că nu va mai fi altul ca el. Războiul nostru civil a fost numit ultimul dintre „războaiele gentlemenilor“, iar aşa-zisul al Doilea Război Mondial a fost cu siguranţă ultimul dintre lungile războaie globale. Următorul, dacă vom fi atât de proşti încât să-l lăsăm să izbucnească, va fi ultimul de orice fel. Nu va mai rămâne nimeni să-şi mai amintească ceva. Iar dacă suntem într-adevăr atât de proşti, nici nu merităm, în sens biologic, supravieţuirea. Multe alte specii au dispărut de pe faţa pământului din cauza unor mutaţii greşite. Nu avem nici o bază să presupunem că noi suntem imuni la acea lege inflexibilă a naturii care spune că supraînarmarea, supraornamentarea şi, în cele mai multe cazuri, supraintegrarea sunt simptome ale iminentei extincţii. Mark Twain, în Un yankeu la curtea regelui Arthur, se foloseşte de paradoxul îngrozitor şi verosimil al învingătorului care moare strivit de greutatea leşului celui înfrânt.

Dar toate acestea, oricât de realiste ar fi, rămân simple supoziţii. Ciudat este că războiul meu vag rememorat s-a estompat până a ajuns incert ca o supoziţie. Prietenul meu Jack Wagner a fost în Primul Război Mondial. Fratele lui, Max, a luat parte la al Doilea Război Mondial. Jack, aflat într-o defensivă posesivă a războiului pe care l-a cunoscut, îl numea întotdeauna Marele Război, spre dezgustul fratelui său. Şi, bineînţeles, Marele Război este războiul pe care-l cunoşti.

Dar chiar îl cunoşti, îţi aminteşti de el, de impulsuri, de atitudini, de spaime şi, da, de bucurii? Mă întreb câţi dintre cei care au fost acolo îşi mai amintesc cât de cât.

N-am mai avut ocazia să citesc aceste descrieri şi istorisiri de când au fost scrise în grabă şi transmise telefonic peste ocean ca să apară de urgenţă în New York Herald Tribune şi într-o mulţime de alte publicaţii. Asta se întâmpla pe vremea când Corespondentul de Război îşi scria Cartea, dar eu am rezistat imboldului, având convingerea sau declarându-mă convins că orice poveste care nu-şi păstrează validitatea douăzeci de ani mai târziu ar trebui să rămână în paginile îngălbenite ale numerelor vechi de ziar. Ceea ce m-a făcut să le scot acum la lumină nu este nici pe departe motivul invocat la început. Recitindu-le după toţi aceşti ani, înţeleg nu doar cât de multe am uitat, ci şi faptul că sunt texte tributare epocii lor, atitudinile sunt arhaice, imboldurile sunt romantice şi, în lumina tuturor lucrurilor care s-au petrecut de atunci, e posibil ca întregul conţinut al acestei colecţii de texte să fie neadevărat, deformat şi părtinitor.

Evenimentele descrise aici s-au petrecut cu adevărat. Dar recitirea acestui reportaj îmi suscită amintiri despre alte lucruri, care s-au întâmplat şi ele, dar care n-au fost relatate. Că n-au fost relatate a ţinut în parte de ordinele militare, în parte de tradiţie şi, în cea mai mare parte, de existenţa unui uriaş balon de vorbe sforăitoare numit Efortul de Război. Orice lucru care deranja sau împiedica Efortul de Război era catalogat automat drept rău. În bună măsură, judecarea acestor aspecte îi revenea corespondentului însuşi, dar dacă nu era atent şi încălca vreo regulă, mai existau şi cenzorii, şi comandamentul militar, şi ziarele, şi, în cele din urmă, cei mai stricţi dintre toţi în materie de disciplină, civilii iubitori de război, Comandourile Necombatante de la Stork Club¹, de la revista Time şi de la The New Yorker, cu toţii gata să-l tragă pe corespondent înapoi în rând sau să propună îndepărtarea lui din peisaj pe motiv că reprezintă un pericol pentru Efortul de Război. Existau grupări cetăţeneşti care dădeau o mână de ajutor la tactică şi logistică; existau organizaţii de mame care supravegheau conduita morală, şi prin morală înţeleg nu doar conduita sexuală, ci şi chestiuni precum jocurile de noroc şi tot felul de scandaluri. Discreţia era o specializare în sine. Poate că toată isteria pestilenţială pe care o manifestăm în privinţa păstrării secretelor de douăzeci de ani încoace îşi are originea în perioada aceea. Obsesia noastră pentru secrete a început cât se poate de legitim, din spaima că divulgarea unor informaţii despre deplasările transportoarelor navale de trupe ar atrage – ceea ce se şi întâmpla adesea – haitele de submarine inamice. Dar mai apoi a scăpat de sub control şi până la urmă s-a ajuns la situaţia în care informaţii disponibile în orice bibliotecă din lume au devenit secrete păstrate cu grijă, iar secretele cel mai straşnic păzite au fost cunoscute de toată lumea.

Intenţia mea nu este să sugerez că bietul corespondent a fost hărţuit şi forţat să adopte aceste reguli de conduită. De cele mai multe ori, păstra în memorie lista de reguli şi chiar îşi inventa singur restricţii în interesul Efortului de Război. Când Viking Press a hotărât să tipărească aceste reportaje în volum, mi s-a sugerat că acum, odată ce toate restricţiile au fost anulate, ar trebui să scot indicaţiile de genul „Undeva în“ aşa şi pe dincolo şi să pun locurile exacte în care s-au desfăşurat evenimentele. Imposibil. Eram atât de concentrat asupra păstrării secretului, încât nici nu-mi mai amintesc unde s-au petrecut.

Regulile, unele impuse, altele autoimpuse, sunt amuzante douăzeci de ani mai târziu. Voi încerca să rememorez câteva dintre ele. Nu existau laşi în armata americană, iar dintre toţi bărbaţii bravi, soldatul de infanterie era cel mai brav şi mai nobil. Din perspectiva Efortului de Război, motivul era evident. Infanteristul avea munca cea mai murdară, mai obositoare şi mai puţin satisfăcătoare din tot războiul. După ce că munca era periculoasă şi murdară, o mulţime dintre lucrurile pe care le avea de făcut erau prosteşti. Prin urmare, trebuia liniştit cu ideea că aceste lucruri, pe care el le recunoştea ca fiind prosteşti, sunt în realitate necesare şi înţelepte, şi că el e un erou fiindcă le duce la îndeplinire. Bineînţeles, nimeni nu stătea să se gândească, nici măcar în treacăt, că soldatul infanterist n-avea de ales. Dacă îşi exercita liberul-arbitru, era fie executat pe loc, fie băgat la puşcărie pe viaţă.

A doua convenţie era că infanteristul nu are comandanţi cruzi, mânaţi de ambiţie sau ignoranţi. Dacă nebunia dezorganizată la care luam parte se ducea pe copcă, situaţia nu doar că fusese anticipată, dar făcea şi parte dintr-o strategie mai amplă, din care avea să rezulte victoria.

A treia dintre convenţiile respectate cu stricteţe era că cei cinci milioane de bărbaţi şi băieţi perfect normali tineri, energici şi plini de pofte trupeşti îşi lăsau deoparte, pe toată perioada participării la Efortul de Război, obişnuitele preocupări legate de fete. Faptul că aveau la ei fotografii cu fete despuiate, numite pin-ups, nu i se părea nimănui a fi un paradox. Convenţia era lege. Când Intendenţa comanda X milioane de produse contraceptive şi profilactice din cauciuc, trebuia să se explice că rolul lor e să împiedice umezeala să pătrundă în ţevile mitralierelor – şi poate chiar asta făceau.

Din moment ce armata şi marina americane, ca toate celelalte armate şi marine, erau compuse din buni, din răi, din frumoşi, din urâţi, din cruzi, din blânzi, din brutali, din binevoitori, din puternici şi din firavi, convenţia aceasta a nobleţei generale poate părea dificil de păstrat, dar nu a fost aşa. Eram cu toţii părtaşi la Efortul de Război. Am fost de-acord cu el şi, mai mult decât atât, l-am susţinut. Treptat, a devenit parte integrantă din noi toţi ideea că orice informaţie adevărată este automat secretă şi că nu poţi să bagatelizezi asemenea lucruri fiindcă ar însemna că te pui în calea Efortului de Război. Prin asta nu vreau să spun despre corespondenţi că ar fi fost nişte mincinoşi. Nu erau. Tot ce e scris în textele din această carte s-a petrecut. Neadevărul se află în lucrurile nemenţionate.

Când generalul Patton a pălmuit un soldat bolnav într-un spital şi când marina noastră a doborât, la Gela, cincizeci şi nouă dintre propriile noastre transportoare de trupe, generalul Eisenhower le-a cerut personal corespondenţilor de război să nu trimită relatări despre aceste lucruri ca să nu le submineze moralul celor de acasă. Iar corespondenţii n-au trimis relatările. Bineînţeles, Departamentul de Război a lăsat să transpire informaţia către un reporter local şi relatările tot au ajuns să fie publicate, dar nimeni de pe front n-a contribuit la această mică trădare faţă de Efortul de Război.

În tot acest timp s-au născut şi au fost relatate corespunzător subiectele ciudate, dar autorizate. Unul dintre cele mai bizare îl avea ca protagonist pe colonelul sau generalul din forţele aeriene a cărui îndatorire era să rămână confortabil la sol, împotriva dorinţei sale, şi pe care îl rodea la ficaţi că nu poate fi alături de „băieţii“ lui plecaţi în misiune deasupra Germaniei să înfrunte focul artileriei antiaeriene. Datoria care îl ţinea la sol era muncă grea, aspră şi mult mai dificilă decât misiunile de zbor. Nu ştiu cum a început să circule povestea asta, dar nu pare să fi pornit de la gradaţi sau de la soldaţi. N-am întâlnit niciodată vreun echipaj de bombardier care să nu prefere datoria asta mai aspră fără să stea pe gânduri. Or fi fost ei cam barbari, dar nu erau chiar aşa de nebuni.

Recitind aceste relatări vechi, observ în repetate rânduri că cenzura a înlăturat fraze. Habar n-am ce anume a fost înlăturat. Corespondenţii nu se certau cu cenzorii. Slujba cenzorilor era grea. Nu ştiau niciodată ce anume din munca lor avea să li se întoarcă împotrivă. Nimeni nu-i putea pedepsi pentru că tăiau din texte, aşa că, din instinct de supravieţuire, tăiau până la os. Cenzorii de la marină erau deosebit de sensibili la toponime, indiferent dacă acestea aveau sau nu importanţă militară. Aşa era cel mai sigur. Odată, când m-am simţit niţel lezat de cenzură, am trimis la ziar relatarea lui Herodot despre bătălia de la Salamina dintre greci şi persani, din 480 î.Hr., şi din moment ce conţinea toponime, fie ele şi antice, cenzorii marinei au respins tot textul.

Ne-am străduit din răsputeri să respectăm regulile cenzurii, chiar dacă ştiam că o mulţime dintre ele sunt nişte aiureli, dar era foarte greu de aflat care sunt aceste reguli. Obiceiul era ca ele să se schimbe odată cu ofiţerul de la comandă. Exact când credeai că ştii ce poate fi trimis la ziar, se schimba comandamentul şi nu mai puteai să trimiţi nimic din ce intenţionai.

Corespondenţii alcătuiau o echipă bizară, trăsnită, totuşi responsabilă. Armatele, prin natura lor, prin mărime, prin structura complicată şi prin sistemul de comandă, sunt sortite să facă greşeli, greşeli care pot fi explicate sau reinterpretate în rapoartele oficiale. Drept urmare, comandanţii devin uşor neliniştiţi când e vorba de reporteri. Nu se simt deloc în largul lor când le suflă cineva în ceafă, mai ales nişte experţi. Şi adevărul este că mulţi dintre corespondenţii de război profesionişti văzuseră mai multe războaie şi mai multe feluri de război decât oricine din cadrul armatei terestre sau al marinei. Capa², spre exemplu, trăise războiul din Spania, războiul din Etiopia, războiul din Pacific. Clark Lee fusese la Corregidor, iar mai înainte, în Japonia. Chiar dacă nu se dădeau în vânt după corespondenţii de război, nici armata, nici marina n-aveau ce face în privinţa lor, fiindcă oamenii aceştia reprezentau legătura cu opinia publică. Pe deasupra, mulţi dintre ei ajunseseră foarte cunoscuţi şi aveau un public uriaş. Textele lor apăreau în presa din toată ţara. Mulţi îşi definiseră metodele şi stilul personal. Câţiva se transformaseră în primadone, dar nu mulţi. Ernie Pyle era atât de popular, iar cititorii se bizuiau într-o asemenea măsură pe el, încât îi depăşea cu mult ca importanţă pe majoritatea generalilor.

În mijlocul acestui grup de profesionişti trecuţi prin ciur şi prin dârmon am ajuns eu ca un novice, ferit de orice critică, un fel de turist. Cred că aveau senzaţia că intru cu forţa în teritoriul pe care îl cuceriseră atât de greu. Când au descoperit totuşi că nu încerc să le copiez munca şi, că nu transmit simple ştiri, mi-au arătat multă bunăvoinţă şi s-au dat peste cap să mă ajute şi să mă înveţe lucrurile pe care nu le ştiam. De pildă, Capa mi-a dat cel mai bun sfat de front pe care l-am auzit vreodată. Suna aşa: „Rămâi pe loc. Dacă nu te-au nimerit înseamnă că nu te-au văzut“. După care Capa a trebuit să plece şi a călcat pe o mină în Vietnam tocmai când se pregătea să se retragă din toată treaba asta groaznică şi zadarnică. Iar Ernie Pyle a încasat un glonţ între ochi de la un lunetist în călătoria pe care, ostenit, şi-o planificase a fi ultima.

Toţi ne-am perfecţionat micile noastre trucuri în materie de scriere jurnalistică. Citind articolele acestea vechi, am recunoscut unul folosit de mine. Niciodată n-am dat de înţeles că am văzut totul cu ochii mei. Puneam invariabil în gura altcuiva descrierea oricărei scene. Am uitat de ce procedam aşa. Poate simţeam că ar fi mai credibile dacă le-ar povesti altcineva. Sau e posibil să mă fi simţit ca un intrus, ca unul care trage cu urechea la mersul războiului, şi să-mi fi fost cumva ruşine că mă aflu acolo. Poate mă ruşinam de faptul că eu puteam să merg acasă, pe când soldaţii nu. Dar, de multe ori, munca de corespondent nu era nici ferită de primejdii, nici confortabilă. O mare parte din serviciile militare erau angrenate în aprovizionare, transport şi muncă de birou. Până şi trupele combatante beneficiau de odihnă după ce încheiau câte o misiune. Însă corespondenţii de război descopereau că, dacă nu sunt mereu în miezul acţiunii, ziarele lor încep să-şi piardă răbdarea. Consecinţa este că în rândul corespondenţilor se înregistra un număr foarte mare de victime. Dacă făceai muncă de corespondent suficientă vreme şi te duceai să asişti la ce se petrecea, aveai toate şansele să ţi-o iei. Citind relatările acestea, mă îngrozeşte câţi reporteri au murit. Dintre toţi glumeţii ăştia care făceau ca nopţile să fie oribile şi se plângeau toată ziua, doar câţiva, număraţi pe degete, mai sunt în viaţă.

Dar să revenim la convenţii. Stilul cerut trebuia să sugereze starea permanentă de teamă. De temut probabil că mă temeam cu adevărat, dar era vorba şi de stil. Cred că regula asta mai avea şi menirea de-a dovedi cât de curajoşi erau soldaţii. Iar soldaţii nu erau nici mai curajoşi, nici mai laşi decât restul lumii.

Ne cenzuram şi singuri, în mai mare măsură decât o făcea cenzura însăşi. Ne simţeam responsabili faţă de ceea ce se numea „frontul de acasă“. Sentimentul general era că frontul de acasă trebuie protejat cu mare grijă de relatarea exhaustivă a ceea ce înseamnă războiul, altfel s-ar putea să-l cuprindă panica. De asemenea, simţeam că trebuie să protejăm şi forţele armate de critici ca să nu se retragă în corturile lor şi să stea acolo îmbufnate precum Ahile când refuza să lupte.

În rândul corespondenţilor de război, autodisciplina, autocenzura, era cu siguranţă morală şi patriotică, dar în acelaşi timp era şi practică, în sensul autoconservării. Unele subiecte erau tabu. Anumiţi oameni nu puteau fi criticaţi, nici măcar luaţi la întrebări. Nesăbuitul de reporter care încălca regulile rămânea cu textele nepublicate în patrie şi, în plus, era scos din teatrul de război prin ordin de la comandament, iar un corespondent de război fără teatru de război e un om fără slujbă.

Ştiam, de pildă, că un anume general foarte faimos schimba unul după altul agenţii de presă pentru că avea impresia că nu apare îndeajuns pe prima pagină a ziarelor. Ştiam despre comandantul care-i distrusese cariera unui sergent transmisionist fiindcă acesta îl fotografiase din unghiul greşit. Câţiva ofiţeri excelenţi îşi pierduseră posturile de comandă din cauza geloziei unor superiori, fiindcă treziseră prea mult entuziasm în subordonaţi şi prea multă admiraţie în reporteri. Se dădeau tot timpul permisii medicale când boala era doar o uriaşă mahmureală, relaţiile amoroase dintre ofiţerii superiori şi WAAC³ erau un adevărat spectacol, se lăsa personal la vatră pe motive de imbecilitate, brutalitate, laşitate, ba chiar şi pentru deviaţii sexuale. Nu ştiu să fi existat vreun reporter care să facă uz de aceste informaţii. Lăsând deoparte standardul de conduită din timpul războiului, ar fi însemnat sinucidere profesională să faci aşa ceva. Singurul om care a sărit calul şi a trimis lumii ştirea senzaţională despre armistiţiu a fost dezonorat ca profesionist, iar cariera lui s-a încheiat.

Da, noi am consemnat doar o parte a războiului, dar la vremea aceea credeam, credeam cu tărie, că aşa este cel mai bine. Şi poate de aceea, când s-a sfârşit războiul, romanele şi relatările unor foşti soldaţi, precum Cei goi şi cei morţi⁴, s-au dovedit atât de şocante pentru un public care fusese protejat cu grijă de harababura aceea isterică.

Chiar şi aşa, aveam material berechet. Era o supraabundenţă de eroism, altruism, inteligenţă şi bunătate despre care să tot scriem. Şi poate că aveam dreptate să eliminăm anumite părţi din tabloul general. Fără îndoială, dacă am fi trimis la publicare tot ce ştiam, formulat în limbajul folosit pe câmpul de luptă, pe frontul de acasă ar fi domnit o confuzie încă şi mai mare decât reuşeam deja să producem. Şi-apoi, pentru fiecare egocentric feroce se găsea câte un Bradley⁵ şi pentru fiecare cabotin ahtiat după publicitate existau mari oameni precum Terry Allen⁶ şi generalul Roosevelt, în timp ce printre soldaţi, încartiruiţi la grămadă cu trântori ordinari, trişori şi spurcaţi la gură, se găseau eroi veritabili, oameni binevoitori, oameni inteligenţi, care ştiau sau credeau că ştiu pentru ce luptă şi care suportau toate celelalte lucruri cu inima uşoară.

Din punct de vedere profesional, corespondenţii de război erau, după părerea mea, nişte oameni cu principii şi responsabili, mulţi dintre ei foarte curajoşi, unii complet dedicaţi meseriei; dar, în perioada de după ce ne trimiteam reportajele, cred că nu eram nici mai buni, nici mai răi decât militarii, doar că aveam mai multe înlesniri decât oricare dintre ei, de la vârf până la răcani. Nouă ni se acordau simulacre de grade, de la căpitan până la locotenent-colonel, care ne permiteau să mâncăm la popotă, unde n-aveau ce să caute gradaţii şi soldaţii, dar mai aveam acces şi la cantina acestora din urmă, unde nu se puteau duce ofiţerii. Îmi aduc aminte de o serată dansantă a ofiţerilor în Africa de Nord, o trebuşoară plicticoasă şi fără vână, cu tineri ofiţeri dansând mecanic cu infirmierele pe înregistrări vechi redate la un gramofon, în timp ce, din cazarma aflată în apropiere, una dintre cele mai bune trupe de jazz pe care le-am auzit vreodată revărsa extaz pur. Fireşte că noi, corespondenţii, ne-am mutat bucuroşi unde era muzica mai bună. Nu încape îndoială că gradul îşi are privilegiile lui, dar în cazul nostru echivala uneori cu libertatea absolută. După ce ne făceam datoria şi transmiteam reportajele, descopeream şi schimbam între noi toate adresele de unde se puteau procura carne de contrabandă, alcool şi femei. Ştiam care sunt taxiurile ilegale. Înşelam, furam, simulam, ne fofilam şi, în general, ne făceam viaţa cât mai confortabilă cu putinţă. Am învăţat de timpuriu că, în schimbul unui whisky la două litre oferit unui sergent de la transporturi, primeam un loc în avion înaintea unui general care avea în buzunar ordinul de zbor urgent de la statul-major. De la armată nu furam mare lucru. Nu era nevoie. Ni se oferea. Şi-apoi, am fi concurat cu experţi din cadrul armatei. Îmi amintesc de un general de la intendenţă care, citind posomorât un raport despre echipamentul militar dispărut dintr-un depozit, a izbucnit: „Soldatul american e cel mai nenorocit soi de hoţ din lume. Ştiţi ce-o să se-ntâmple? După ce-au să fure tot ce avem noi, au să-nceapă să fure de la nemţi şi pe urmă să-l văd pe Hitler pe unde scoate cămaşa“. Şi-mi aduc aminte de când mă aflam pe mare, la bordul unui distrugător, şi au dispărut dintr-odată toate armele ofiţerilor, toate pistoalele şi carabinele, şi cu toate că s-a făcut percheziţie de la un capăt la celălalt al navei, ba chiar şi în rezervoarele de combustibil şi de apă, nici măcar o singură armă n-a mai fost descoperită vreodată. Bântuia un soi de febră a furatului. Prizonierii erau uşuraţi de ceasuri, aparate foto şi pistoale (obiectele comerţului soldăţesc) cu dibăcie profesională. Dar corespondenţii nu furau mare lucru – întâi, pentru că, aşa cum am spus, n-aveau nevoie, iar apoi, pentru că eram veşnic pe drumuri şi nu puteam căra prea multe cu noi. Dumnezeu ştie câte căşti, saltele de campanie şi măşti de gaze mi s-au repartizat de-a lungul timpului. Rareori le luam cu mine când porneam la drum şi niciodată nu mă întorceam cu ele. Probabil că prin pivniţele hotelurilor din Londra există şi azi geamantane cu prăzi lăsate acolo de corespondenţi cu cincisprezece ani în urmă şi nerevendicate vreodată. Eu însumi ştiu de existenţa a două astfel de depozite secrete.

Pentru valoarea lor intrinsecă, atâta câtă este, sau pentru că readuc la lumină trecutul, iată-le în continuare: reportaje ale vremii, poveşti fantastice, amintiri pe jumătate fără sens despre un timp şi nişte mentalităţi care au dispărut de pe faţa pământului, o înregistrare tristă şi comică a unei părticele de război la care am asistat fără să-mi cred ochilor, ireală desfăşurare de pompă în toată falsitatea ei, menită să se întipărească în memorie precum tablourile care înfăţişează bătăliile de la Crécy, Bunker Hill sau Gettysburg. Şi, chiar dacă toate războaiele denotă eşecul omului ca mamifer gânditor, aceste războaie din amintire tot mai păstrează o urmă de curtoazie, de bravură, de omenie. Într-adevăr, erau ucişi oameni, poate schilodiţi, dar supravieţuitorii nu poartă cu ei seminţele mutilării sufleteşti ca să le-o dăruiască mai departe copiilor lor.

Acum sunt deja ani întregi de când ne hrănim cu spaime şi numai cu spaime⁷, iar din spaimă nu se naşte nimic bun. Odraslele ei sunt cruzimea, înşelătoria şi suspiciunea, care germinează în întunecimea din noi. Şi la fel cum ne otrăvim aerul cu testele nucleare, tot aşa ne sunt şi sufletele otrăvite de teamă, de cancerul nenorocit al terorii fără chip.

Textele din acest volum au fost scrise sub presiune şi în tensiune. Primul meu impuls la recitirea lor a fost să corectez, să modific, să netezesc propoziţii bolovănoase şi să elimin repetiţii, dar însăşi această rugozitate a lor este, după părerea mea, parte integrantă din natura lor nemijlocită. Sunt la fel de reale ca vrăjitoarea cea rea şi zâna cea bună, la fel de adevărate, de dovedite şi de stilizate ca oricare alt mit.

A fost odată un război, cândva demult – odată ca niciodată.

1. Clubul de noapte celebru din Manhattan, New York, ce a funcţionat între 1929 şi 1965.

2. Vezi nota de la p. 247.

3. Women’s Army Auxiliary Corps – corpul auxiliar feminin al armatei americane, înfiinţat în 1942.

4. Roman de Norman Mailer, traducere de Ioana Corbul, Ed. Polirom, 2004; în original: The Naked and the Dead (1948).

5. Omar Nelson Bradley (1893-1981) – general american, unul dintre principalii comandanţi americani de pe fronturile din Africa de Nord şi Europa în al Doilea Război Mondial.

6. Terry de la Mesa Allen Sr. (1888-1969) – general american, a luptat în ambele războaie mondiale.

7. Steinbeck scria şi publica această introducere în 1958, la aproape un deceniu de când începuse Războiul Rece.