Alexandru Ecovoiu

După Sodoma 

roman

 POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2870-4

ISBN PDF: 978-973-46-2871-1

ISBN print: 978-973-46-2731-8

Pe copertă: Hieronymus Bosch (cca 1450-1516), Grădina deliciilor,
1500-1505, ulei pe lemn (detaliu)

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Ardea oraşul, străzile erau pline de oameni alergînd, femeile ţipau. Sirenele sunau din toate părţile; cîteva elicoptere, care se învîrteau năuce – în unul dintre ele, poate, se afla chiar regina –, tot pierdeau înălţime, pînă cînd au luat foc, aproape toate odată. Au picat în alte flăcări; jos ardeau case, maşini, oameni. Thomas încerca să îşi stingă hainele, se mira că nu simte cum îi arde carnea. Cînd a căzut un acoperiş peste el, s-a trezit. Gîfîia.

Sodoma a fost şi pedeapsă, şi semn, să ştii asta, Thomas! Totul se va repeta aici, peste tot! Dumnezeu veghează, Thomas, nu va cruţa nimic! Nu mai există teamă, totul e desfrîu, plăcere! Va veni pîrjol, ia aminte! Aşa îi spunea, tot mai des, Antonia, bunica dinspre tată, parcă tot vroia să se întîmple aşa. O apuca dintr-odată, Thomas trecea cu vederea asta, Antonia era, probabil, pîndită de pierderea judecăţii, bătrînii o sfîrşeau, uneori, rău. Antonia era, în rest, întreagă la minte, blîndă, vioaie. Dacă izbucnirile ei nu veneau de la Dumnezeu, porneau, atunci, de la diavol; Antonia spunea că nu ştia de unde, chiar se ruşina puţin apoi. Ce m-a apucat?, zicea. De aici, poate, visul lui Thomas: aceasta îi tot împuiase capul, în ultima vreme, repetase obsedant prevestirea. Rusoaico!… Aşa o numeau mulţi pe Antonia, o ramură a neamului ei se trăgea din Est.

*

Thomas, atletic, blond, încă mai făcea, dimineaţa, exerciţii de gimnastică, dar nu zilnic, aşa cum obişnuia cu ani în urmă. Musculatura nu mai era atît de elastică şi mai pierduse din volum; cu timpul, urma să fie acoperită c-un strat fin de grăsime, ce avea să se tot îngroaşe, o adevărată osînză. Nu neapărat. Thomas îşi spunea, convins, că, în afara celor bolnavi, cu dereglări ale tiroidei sau cu probleme grave de metabolism, doar nesimţiţii se îngraşă. Hulpavii, leneşii. Făcea gimnastică, alerga, în zori, cînd nu ploua, o jumătate de oră; mergea, uneori, la saună. Dar, oricum, nu mai era Thomas cel de odinioară, zvelt, uşor bronzat vara, mult prea energic, gata să se ia la harţă cu alţii pe măsura lui; nu cu oricine, avea pentru oamenii la locul lor un anume respect, amestecat, în anumite situaţii, c-un oarecare dispreţ, pentru că i se păreau fricoşi. Unii părinţi, care nu-i cunoşteau trecutul, l-ar fi putut socoti un model pentru fiii lor adolescenţi; un viking aproape trecut de prima tinereţe, solitar, care nu umbla pe corăbii – se duseseră vremurile, nici nu-i plăcea marea, învăţase să înoate tîrziu, pe la paisprezece ani, nu prea bine, prima lui prietenă, o sirenă, îl tot bătuse la cap. O lăsase apoi pe fătucă să se bălăcească singură, el descoperise motocicleta; ani de-a rîndul, cu banda lui de rockeri pe roţi, terorizase – mult spus – un cartier, uneori chiar încă două, învecinate; vreo cincisprezece inşi, nici poliţia nu le venise de hac, pentru că, de fapt, în afară de zgomotul motoarelor forţate la refuz – amestecate cu strigăte ce te duceau cu gîndul la atacurile corăbierilor de odinioară, strămoşi – şi de ritmuri ale unor muzici nebune, gaşca nu prezenta pericol public. Fără pistoale, cuţite; ceva lanţuri; dar mai erau bande, ce cuvînt tîmpit, trupe ar fi fost mai potrivit, nici acesta – trupe de teatru, trupe de balet, trupele americane din Irak, unele ruseşti în Georgia –, în fine; mai erau aşadar escadroane de motorizaţi în oraş, răfuieli, ambulanţe, împăcări, defilări neautorizate de-a lungul bulevardelor, fluierături, ca un salut, de pe trotuare; fetişcanele, mai ales, aplaudau ţopăind, sperau, unele, să fie săltate pe şaua din spate, cînd le va fi sosit vremea. Motocicliştii erau temuţi, admiraţi, făceau parte dintr-un anume peisaj; nu purtau aşadar arme de foc sau cuţite; lanţurile de oţel erau mai mult pentru intimidare, le învîrteau – strigînd – deasupra capului; era mai bine să fi fost cineva legat cu ele, cum se întîmplase, pînă nu demult, prin Răsărit? Loveau cînd nu mai aveau încotro. Şi Thomas fusese rănit, cocoşase şi el destui; existenţa fusese ceva complicat încă din comuna primitivă. Motorizaţii erau aproape antialcoolici, asta ar mai fi trebuit, să încalece băuţi caii şi aşa prea nărăvaşi. Mai fumau, bandiţii, ierburi interzise, chiar dacă nu toţi; se mai îmbolnăveau de boli ruşinoase unii, dar, una peste alta, aveau stil. Nu prea elegant, nu asta vroiau, dar apreciat, mai ales de către turiştii străini; fără motociclişti, oraşul ar fi fost mai sărac. Mai ridicau puţin adrenalina celor stătuţi, un plus de agitaţie era binevenit.

Thomas conducea tot mai rar motocicleta; avea maşină, una oarecare, pe care o folosea mai mult pentru tîrguieli, mersul pe jos era bine-venit. Pentru un profesor de etică – cine ar fi crezut vreodată? –, drumul străbătut cu pasul, înainte şi după cursuri, îndemna la meditaţie. Tinereţea, pentru Thomas, nu însemnase doar escapade pe motocicletă; studiul fusese la fel de însemnat, chiar mai presus, cel puţin dintr-un anume moment: Antonia îi spusese că unul din strămoşi fusese nobil; filozof, totodată; sfetnic al ţarului. Conte. Exista un strop de sînge slav în venele lui Thomas; şi sîngele altor neamuri îi străbătea, amestecat, arterele, îi povestise, în mai multe rînduri, Antonia cum stăteau lucrurile, dar, se pare, cel moscovit, atîta cît mai ajunsese şi în trupul lui, îl făcuse pe Thomas, nepăsător pînă într-o anumită zi, să fie mai cu luare aminte la lucruri pe care nu pusese mare preţ mai înainte. Motiv îndoielnic, dar lui asta i-a plăcut mereu să creadă de atunci: strămoşul său, executat din ordinul aceluiaşi ţar pe care îl slujise, îi cerea, peste aproape două veacuri, să ia seama la puterea minţii, care totdeauna trebuia să fie mai presus decît aceea a trupului. Poate Antonia, Rusoaica, aşa cum i se mai spunea, adusese vorba despre obîrşia nobilă a neamului, fie şi îndepărtată, numai pentru a-şi mai struni, cît de cît, nepotul; Thomas fusese impresionat mai mult de faptul că strămoşul amintit fusese un învăţat. Un altul, neamţ, fusese general, dar nu participase la nici un război, lucrase în administraţie; un amestec de neamuri ducea cu el Thomas; cel nordic era predominant.

După cursuri, cînd Thomas pornea, puţin obosit şi gînditor spre casă, vreun părinte, văzîndu-l, şi-ar fi putut spune că astfel şi-ar fi dorit fiul, asta, fireşte, în situaţia în care privitorul avea acasă unul rebel, alt rocker-motociclist ori poate doar un fustangiu şi-un pierde-vară sau chiar mai rău. Pierdut fusese şi Thomas, necunoscutul poate ştia asta. Sau nu. Dumnezeu însă era mare, capabil să mai facă o minune. Cu Thomas nu făcuse vreuna, nu era mîntuit: chiar părea tot mai neliniştit în ultimul timp. Poate tocmai gîndul unui astfel de părinte nemulţumit de odraslă stîrnise, pe neaşteptate, împletit cu al său, neliniştea. Thomas tocmai avea în minte un pasaj din cursul despre morala clasei de mijloc, pe care trebuia să îl ţină în faţa studenţilor chiar a doua zi, cînd şi-a zis: Copiii mei! Nu gîndul acelui părinte neştiut stîrnise ceea ce avea să urmeze, dar o astfel de presupunere nu ar fi fost exclusă de Antonia, dacă i-ar fi fost dat să pătrundă în minţi străine. După cum singură zicea, se afla mai aproape de gîndul lui Dumnezeu decît de acela al oamenilor, care, mai tot timpul, erau ascunşi la vorbă, dar şi în propriul lor cuget, ferindu-se, acolo, între oasele capului, ca într-un ultim adăpost posibil, să fie cu adevărat cunoscuţi; ţineau ascunse înăuntru toate abjecţiile pe care le vînturau în gînd, unele răzbăteau în afară, cînd se ivea un anume prilej; destui dintre aceştia chiar lăsau slobod totul, nu aveau nici o teamă; se mîndreau cu multe porcării pe care şi le puneau, făloşi, în seamă. Şi deveneau aşa şi alţii, tot mai numeroşi. Mizerabili, criminali, stricaţi; cu ultimii mai ales avea ce avea. Antonia. Rusoaica. Cerkasova. Contesa Cerkasova.

*

Niciodată nu se mai gîndise Thomas atîta la ceea ce, cîndva, fusese – aşa socotise pînă de curînd – doar o mică afacere. Strict personală, nevinovată, aproape dată uitării. Copiii mei! Povestea de odinioară, nici măcar poveste, o mică taină, putea fi cuprinsă într-o singură propoziţie, trei-patru, cel mult, fără amănunte. Totul fusese ceva atît de intim, încît, la o adică, nici nu mai trebuia pomenit vreodată. Nimeni nu avea să-i ceară nicicînd socoteală pentru aşa ceva. După atîţia ani, dintr-odată, simţea că nu fusese ceva tocmai curat, moralmente asta. Nimeni nu ar fi avut temei legal, ştia bine, să-l judece în vreun fel, nu era singurul într-o asemenea situaţie, şi, poate, numai în mintea lui izbucnise, pe neaşteptate, peste vreme, totul.

Tocmai trebuia să le vorbească în după amiaza aceea studenţilor despre Familia în clasa de mijloc, era primul capitol dintr-un curs despre moralitatea părinţilor, un curs special, introdus chiar la insistenţele lui în programă: erau vremuri neprielnice pentru cuplurile bărbat-femeie, alte legături, bărbat-bărbat, femeie-femeie, veneau acum să le ia locul, după Sodoma, cum ar fi zis Antonia.

Ce să le spun şi ce să-i întreb pe urmă? Ce calificative să le dau? Thomas aproape că se oprise în drum, încetinise mult pasul, avea chiar o uşoară ameţeală. Nu-i venea să creadă că, dintr-odată – aşa cum se întîmplase cu o zi în urmă –, ceva neimportant cîndva putea să izbucnească năucitor. Cine sînt copiii mei? Unde? Cîţi? Ce nume poartă?

Fusese donator de spermă. Pentru sămînţa sa primise bani. Pe care îi cheltuise pe benzina motocicletei sau cu drăguţele lui care îşi trăgeau şi ele porţia de sămînţă, nu mai mare decît capişonul unui prezervativ sau, alteori, cît o înghiţitură, digerînd milioane de posibili Thomaşi. Şi stridiile se mîncau de vii.

*

Thomas crezuse că e un un gînd trecător, o meandră a unei conştiinţe aproape niciodată puse la încercare. Oricum, nu ca în după-amiaza aceea. Le-a vorbit studenţilor despre sfînta familie, despre îndatoririle părinţilor, despre criza celei mai vechi instituţii din lume. Cea mai slabă prelegere din cîte ţinuse vreodată, coerenţa discursului a fost dată peste cap atunci cînd, la jumătatea unei fraze, Thomas s-a oprit, apoi l-a întrebat pe un student ce-şi tot mîngîia barba rară, trei fire: „Al cui este copilul unui donator de spermă?“. „Al femeii care l-a purtat…“ a venit, după o oarecare ezitare, răspunsul.

Thomas şi-a reluat expunerea, dar a repetat, în parte, ceea ce mai spusese, omiţînd ceea ce era esenţial pentru logica întregului. O zi proastă, şi-au zis, îngăduitori, studenţii; îl apreciau pe Thomas, o studentă era aproape îndrăgostită de el sau numai se fandosea.

Nici ziua următoare nu a fost mai bună. Apoi a venit sîmbătă: Thomas nu a ieşit din casă. Răstignit în pat, privea ţintă în tavan, ceasuri întregi; ţigările fumate nu l-au liniştit, nici paharul cu votcă poloneză, umplut de cîteva ori. Nici nu ar fi trebuit să se sinchisească, existau pe lume copii abandonaţi, copii din flori, copii ai străzii; alţii, orfani; ai săi (?) erau, îşi zicea, la loc sigur, îndestulaţi, în grija unor părinţi care nu le erau chiar părinţi, doar mamele erau adevărate; taţi sterpi îi creşteau, pe cine ştie unde, copiii. Copii care nu erau născuţi din dragoste, dar erau pe lume şi nenumăraţi copii zămisliţi prin violenţă ori din împreunări întîmplătoare; nu, iubirea nu era o condiţie obligatorie; Thomas ştia bine că părinţii lui nu se iubiseră, ajunseseră chiar să se urască. Dar îl adoraseră, chiar dacă, mai tîrziu, tatăl se arătase, deseori, nemulţumit de odraslă. De sus, din cer, sau de unde ajunseseră, se gîndeau încă la el. Nu se gîndeau, pentru că Thomas nu credea în viaţa de apoi.

O inutilă criză de conştiinţă, şi-a zis. S-a gîndit şi la un neauzit – pînă în după-amiaza aceea – glas al sîngelui. A exclus o astfel de posibilitate, nu suportase niciodată paranormalul, poveşti.

Un nejustificat complex de vinovăţie ce avea să treacă.

Nu a trecut. Nici nu s-a adîncit; oricum, Thomas se gîndea tot mai mult la soarta cîtorva zeci de fii şi fiice, poate sute, cărora nu avea să le audă vreodată glasul. De văzut, nici vorbă. Dar de ce nu? Asta l-a făcut să îşi piardă de tot liniştea. Dacă şi-ar fi cunoscut măcar doi-trei dintre urmaşi! Un drept la care, atunci cînd se întocmiseră actele, renunţase. O afacere de onoare; nimic nu trebuia, vreodată, să tulbure liniştea unor familii care trecuseră prin ceea ce multe altele nu fuseseră în stare. Capii acestora, mai ales: nu era chiar uşor să ştii că nevasta merge la o clinică pentru a fi pătrunsă de sperma altuia, a ta fiind apă chioară sau inexistentă. Chiar dacă în cabinet sămînţa ţîşnea nu dintr-un penis, asta se petrecuse doar la recoltare, ci dintr-o seringă specială, un fel de pompă ce pătrundea adînc şi igienic în uterul femeii tale. Aproape un viol. Nu era deloc plăcut pentru un bărbat să îşi lase nevasta să poarte sămînţa altuia; un ou de cuc, în cuibul tău, în pîntecul ei. Pe care tu nu izbutiseşi, oricît te-ai străduit, să îl umpli cu viaţă din viaţa ta; şi nu aveai nici o vină. Un astfel de bărbat trebuia, apoi, să-l crească pe nou-venit, să-l prezinte tuturor cunoscuţilor şi necunoscuţilor drept fiul, fiica lui. Nici urmaşii nu trebuiau să afle, vreodată, cine sînt cu adevărat. Dar, pentru siguranţa absolută, ar fi trebuit ca înscrisul, actul ce pecetluise înţelegerea, să fie distrus, memoria medicilor fertilizatori ştearsă, donatorul ucis. Să nu rămînă nici o dovadă. O crimă perfectă, căreia chiar să i se găsească justificare, pentru că lăsa în urmă, curat şi ferit de rele, un prunc. Şi el perfect, pur, cristic, venit pe lume în urma unei imaculate concepţii. Născut nu din iubire; nici măcar din plăceri vinovate, din păcat. Sănătos. Donatorul era supus analizelor medicale mai ceva decît un cosmonaut. Astronautul, de pildă, putea să aibă înaintaşi cu tare psihice; nu conduceau nava neamurile lui demente, dacă existau, şi, pe cît posibil, tocmai el trebuia să aibă o anume nebunie, de vreme ce, de bunăvoie, pornea în vînt, fără siguranţa că se va şi întoarce. Nici un şef de stat nu era supus unor analize medicale atît de amănunţite, mai deloc – faţă de cele care i se făcuseră lui Thomas –, altfel nu s-ar fi trezit popoarele cu atîţia nenorociţi pe cap; nimeni, probabil, nu avea o fişă medicală mai amplă decît aceea a unui donator de spermă. E drept, existau o mulţime de tare ascunse, mai putea să scape cîte ceva, chiar cu urmări grave, în timp, dar, oricum, sita era deasă.

Cum să tulburi, chiar să distrugi, liniştea unei familii ce-ţi creşte urmaşul, de parcă ar fi al ei? Nici tată denaturat nu se putea socoti Thomas. Pentru că nu fusese niciodată părinte. Părinte era socotit cel care îşi recunoştea fiul sau fiica la Starea civilă, declarîndu-se tată. Şi destule mame îşi treceau în seamă copiii din flori, le dădeau nume. La populaţiile primitive, cîte mai erau, în lipsa actelor exista memoria colectivă: tribul ştia bine al cui este fiecare copil. Erau fii ai lui Thomas cei născuţi din sămînţa lui de către femei neştiute, neatinse vreodată de el? Nu. Dar urmaşi, neîndoielnic; un statut confuz, Thomas se gîndea că nimic nu mai e de făcut, aşa stînd lucrurile. Vînzîndu-şi sămînţa îşi vînduse şi drepturile. Cînd semnase actul secret, Thomas avusese cugetul curat: cîştiga nişte bani, făcînd, totodată, bine unor oameni. Şi, desigur, viitorilor săi urmaşi. Cîţi potenţiali Thomaşi, e drept, în stare microscopică, nu ajunseseră sufocaţi în prezervative sau fuseseră digeraţi de stomacul unor drăguţe dornice de sex bucal? De ce, atunci, s-ar fi gîndit că, renunţînd la cîteva zeci de grame de gel, poate mai mult, luate la un loc, nu mai ştia bine numărul donărilor – destule –, face un act necugetat? Ar fi putut spune, privind şi altfel lucrurile, că a salvat armate de microscopici! Odată, o blondă cu care împărţise cîteva zile patul îl rugase să ejaculeze într-un bol. Cu cîteva clipe înaintea orgasmului, Thomas, ridicîndu-se, se masturbase alte cîteva clipe şi, în vasul de sticlă, ţîşnise – sub privirile atente ale femeii – ceea ce nici un cosmetician nu ar fi putut acesteia să îi ofere. Nici o alifie nu era mai potrivită pentru tenul ei delicat, sensibil la soare şi la vînt, la ger. Nici o mască nutritivă nu ar fi întrecut stratul viu pe care şi l-a întins pe faţă. Thomas sacrifica pe altarul frumuseţii ceea ce oricum s-ar fi pierdut; femeia nu vroia să aibă copii, şi nici Thomas, atunci, nu era pregătit pentru aşa ceva. Şi nici mai tîrziu; niciodată. După tinereţea agitată, trăia o maturitate liniştită. Invidiată de unii, socotită model de alţii.

De cîteva zile, tihna se tot destrăma.

*

Thomas fusese un ales. Nu al sorţii, deşi nu se putea spune că avusese una potrivnică, ci al clinicii H&V-Cryos. Secţia internaţională. Înfăţişarea contase cel mai mult. Înalt, blond, bine clădit. Trăsături plăcute, bărbia – despicată – puţin cam mare, dar asta îi dădea un aer voluntar. Albastrul privirii, cald – nimic de albastru-fiord, rece, cum aveau unii nordici –, răspîndea lumină, numai că, în poză, ochii fiecărui bărbat erau acoperiţi cu o bandă neagră. Un chip viril, prietenos, păr bogat, o coamă. Înalt, puternic, îmbrăcat în costum de motociclist, cu casca într-o mînă, pregătit să încalece pe Triumph-ul argintiu – cum arăta în una din fotografiile de prezentare –, Thomas putea să fie şi alesul unui regizor de cinema, nu doar al unor viitoare mame. Înfăţişarea, pentru un viitor donator, era o primă condiţie pentru a intra în vederile clinicii, dar insuficientă. Thomas era şi student, în vremea aceea, asta presupunea o anume inteligenţă, educaţie, responsabilitate. Nu era încă bărbatul echilibrat ce devenise apoi; mai pornea, în vremea aceea, cîte un scandal, mai fuma cîte o ţigară interzisă, schimba mult prea des amica, mai pierdea, rar, cîte un examen, însă acestea erau amănunte de care echipa medicală ce făcea selecţia nu prea ţinea seama, pentru că altfel ar fi rămas fără donatori, tinereţea nu era un timp al virtuţilor. Şi-apoi clinica nu vindea moralitate şi nici mamele nu vroiau filozofi sau sfinţi, ci virilitate. Starea sănătăţii venea să încheie şirul de condiţii. Analize peste analize, unele, pentru un plus de siguranţă, chiar repetate. Clinica, deschizătoare de drumuri în vremea aceea, ţinea nespus la un parcurs ireproşabil. Una din principalele condiţii era ca bărbatul şi femeia să se angajeze că nici unul dintre ei nu va căuta să dea de urma celuilalt. Fotografiile fiecarui bărbat aveau, tot pentru siguranţă, o anume neclaritate, bine calculată, cu greu s-ar fi putut schiţa, mai ales peste ani, un portret-robot. Erau făcute de la semidistanţă, aveau mister, femeile, în general, erau atrase de taine. Chiar dacă, de cele mai multe, aflîndu-le, le păstrau cu greu. Clinica era prevăzătoare; nici bărbaţii nu prezentau mai multă încredere; unii dintre ei s-ar fi putut dovedi mai curioşi decît oricare dintre viitoarele mame.

Thomas, aşadar, fusese un ales. Ascendenţa sa – fracţiunea norvegiană – te ducea cu gîndul la stăpînii fiordurilor, la apele Nordului, la corăbiile vikingilor. Pe vremea foamei, străbunicii lui din partea tatălui, de fel din Oslo, Christiania pe atunci, veniseră în Danemarca, colindînd, ani de-a rîndul, din oraş în oraş pînă să se aşeze în Copenhaga. Unul dintre strămoşi fusese un rus alb refugiat după victoria bolşevicilor. Şi nici acesta nu fusese slav pe de-a-ntregul, mama lui fiind nemţoaică, fiică de general. Thomas era cetăţean al regatului danez. Amestec prusaco-slav pulsînd în sînge nordic; nemţoaica fusese blondă, fiul ei pe jumătate rus, la fel, amîndoi cu ochii albaştri, nimic nu alterase fizionomia norvegiană şi, fireşte, nici pe cea daneză: mama lui Thomas cobora dintr-o veche familie din Odense. Metisarea aducea un plus de vigoare, Thomas, uneori, dovedea prea multă, altfel nu şi-ar fi risipit o bună parte din ea tot călărind motocicleta, încăierîndu-se cu alţii pe măsură şi schimbînd mereu drăguţele; din acest surplus donase o parte clinicii H&V-Cryos, s-ar fi putut spune. Aşa judecînd, şi despre donatorii de sînge s-ar fi putut zice că mulţi dintre ei făceau asta pentru bani sau bonuri de masă, transmiţînd, unii, odată cu fluidul salvator, şi boli ascunse, mortale. Totul, de fapt, pe lume, era mortal.

*

În venele lui Thomas curgea, amestecat, sîngele mai multor neamuri; radicalul viking era dominant, dar nici globulele slave sau prusace nu se făcuseră apă. Pecetea daneză a cetăţeniei punea, oarecum, lucrurile în ordine. Dacă nu cumva le încurca şi mai mult: Thomas se putea socoti cetăţean al lumii. Mai ales după ce sămînţa lui rodise în femei dintr-o mulţime de ţări. Fiii şi fiicele sale aveau cetăţeniile părinţilor, dacă taţii declaraţi ai celor livraţi de clinica H&V-Cryos – Cryos, mai simplu – puteau fi numiţi taţi. Putea să li se spună şi aşa: copiii se născuseră în ograda lor. Cu o mulţime de urmaşi – neştiuţi, e drept, dar siguri –, Thomas era chiar un Pater. Cîştigase cîndva nişte bani, făcînd mult bine, indirect, unor femei pe care nu trebuia să le cunoască vreodată. Sămînţa sa amalgamată adusese împlinire unor familii din toate punctele cardinale. Un cîştig substanţial pentru clinică şi unul nu cine ştie ce pentru Thomas; o şedinţă şi, gata, o sută de dolari. Nu prea des, existau nişte reguli, dar totdeauna banii erau bineveniţi. Din recoltarea trecută deja, între timp, se plămădeau în pîntece necunoscute feţi. Nu se ştie cîţi, dintr-o singură donare. Femeile purtătoare de mici Thomaşi erau vegheate de medici, asistente şi soţi. Linişte deplină, alimentaţia potrivită, minerale – calciu, mai ales, pentru viitoarea osatură a celui ce avea să se nască. Urmaşii lui Thomas învăţau în şcoli bune, particulare, aproape sigur; familiile sărace nu-şi puteau permite să aducă pe lume copii scumpi cu taţi aproape neştiuţi; odraslele pierdute ale lui Thomas se năşteau sub zodii bune.

Thomas se gîndea la cei ce purtau în trupurile lor o parte din sîngele său; zeci, poate sute de Thomaşi ocupau spaţii în lume. Un pătuţ, mai întîi. Apoi o cameră, un apartament. Funcţii, cînd venea vremea. Ajunşi la treizeci, treizeci şi cinci de ani – timpul trecea repede –, unii dintre ei ar fi avut de luat hotărîri importante, nu doar pentru ei. Decisive, uneori. Cîţiva ar fi ajuns ofiţeri. Măcar unul. Ar fi refuzat să bombardeze un anume teritoriu. Tînărul locotenent ar fi fost judecat de un tribunal militar, degradat şi închis pentru mulţi ani. Sau nu ar fi refuzat; depusese un jurămînt militar, trebuia, cînd primea ordin, să omoare oameni. Din adîncul unei eprubete se ridicase un asasin. Nu, erou. Pentru că va fi, la rîndul său, ucis de un soldat al armatei adverse şi, post-mortem, va primi o medalie. Un altul va ieşi un medic vestit. Alţi Thomaşi vor ajunge profesori, ingineri, pictori: doar familiile cu o anumită stare apelau la Cryos: copiii acestora aveau obligaţia să reuşească. Unii vor fi nişte neisprăviţi, şi din os regesc se putea aşa ceva.

Toate acestea pentru că nişte soţi erau sterpi. Şi pentru că un cuplu vroia să aibă un băiat blond sau măcar şaten, cu ochii albaştri, înalt, puternic. O fată ca o zînă, cu picioare lungi, suplă; zînele erau bălaie.

Lumea parcă se tot smintea. Bruneţii îşi vopseau părul, vroiau să fie blonzi; mulţi negri şi-l oxigenau; brunele, de toate neamurile, făceau asta de zeci de ani, de o sută. Roiuri de blonde fatale. În filme, reviste, la televizor; bulevardele erau pline, la fel şi barurile. Şi dacă s-ar fi stins la miezul nopţii toate becurile dintr-o discotecă, galbenul solar al coafurilor ar fi adus o geană de lumină în bezna beciurilor, pentru că, parcă era un făcut, cele mai multe discoteci, peste tot în lume, erau sub pămînt.

Clinica nu garanta unei mame măslinii, nici măcar uneia şatene, că va avea un copil bălai. Dar nu era imposibil. Blondelor, da, şi doar cine ştie ce moştenire genetică obscură să fi dus la un alt rezultat. Era de mirare că blondele nu-şi vopseau părul negru, nici măcar roşu. Dansatoarea lui Jesper, cel mai bun prieten al lui Thomas, avea părul roşu; Thomas credea că asta fusese cauza îndobitocirii lui Castor – Thomas era Pollux, aşa erau numiţi de către o parte din cunoscuţi cei doi. Din Dioscur, Castor ajunsese căţel, doar zgardă nu-i pusese Messalina lui, pentru că acesta era numele de scenă al stăpînei. Din semizeu, sclav! Dar Jesper doar atunci fusese fericit sau cel puţin aşa părea; se angajase apoi în Legiunea Străină pentru a muri; roşcata, de fapt, îl omorîse. Jesper se întorsese – într-un scurt concediu –, umbra propriei sale umbre. Poate dezertase, pentru a o mai vedea o dată pe scorpie, înainte de a fi ucis, cu adevărat, în Africa. Cu Thomas se întîlnise atunci doar pentru a-l întreba de Messalina; nu dăduse de ea, s-ar fi putut să o omoare. Filozofia lui neagră, născută imediat după ruptura cu dansatoarea, sufoca tot ceea ce mai rămăsese din legătura dintre cei doi bărbaţi, aproape nepămînteană, aşa putea fi numită, marile amiciţii fiind tot mai rare. Cum îşi pierdeau, Doamne, unii minţile! Castor avea să se întoarcă vindecat. Dar, se temea Thomas, acesta s-ar fi putut să o reîntîlnească pe pacostea lui ori să dea peste alta la fel şi să o păţească iar. Thomas nu ştiuse niciodată ce înseamnă iubirea; poate nu-i era dat; dragostea putea fi un chin, şi aşa viaţa era complicată. Iar legătura cu Ingrid i se părea o variantă aproape casnică a celor păţite de Jesper.

*

Thomas se vedea cu Ingrid mai mult sîmbăta. Nu era dragoste. Se simţeau bine împreună, nu era puţin lucru; ceva convenabil pentru amîndoi. Ingrid îl scosese din Christiania. Din iad, cum credeau mulţi danezi, mai ales dintre cei care locuiau în Copenhaga, că trebuia socotit locul. Cei din Christiania şi o altă parte a danezilor, nu prea mare, socoteau, dimpotrivă, că iadul era în afara acelui spaţiu. Dincolo. În oraş, în ţară, în lume, oamenii erau îngrădiţi de prea multe legi; terorizaţi. Cei din campus, rezervaţie, ghetou, lazaret – i se spunea în fel şi chip locului –, ignorau aproape tot ceea ce credeau că nu se potriveşte cu trecutul lor hipiot. Cu prezentul asumat. Hipioţii deveniseră unii bunici, alţii muriseră din pricina exceselor de tot felul, alcool, drog, tutun, sex epuizant. Viaţa ca sport extrem. Mai erau şi supravieţuitori, Thomas, din generaţia a doua, se putea socoti unul dintre aceştia. Christiania, un stat în stat, un rai pentru cetăţenii săi. Thomas îşi iubise patria de adopţie, locuise cîţiva ani acolo, mereu neliniştit. Revenit de ceva vreme din exilul voluntar, nu se simţise altfel, multă vreme, nici în patria-mamă. Poate din pricina faptului că el avea şi patrii-bunici, străbunici, meleaguri pe care, de voie, de nevoie, unii dintre înaintaşii lui le părăsiseră cîndva. Tihna pe care Thomas nu o afla cu totul era, poate, în preajma fiordurilor, în Norvegia, de unde neamul său plecase de multă vreme. Iar melancolia ce-l cuprindea uneori venea, negreşit, dinspre stepa rusească, pe care el nu o văzuse niciodată; dorinţa de rigoare interioară, tot mai prezentă de la o vreme, era – s-ar fi putut spune – semnul moştenirii prusace.

Ingrid era Danemarca! Nu chiar. Semăna puţin cu o regină care trăise în urmă cu cîteva secole, iubea artele, muzica veche, respecta o mulţime de tradiţii, ar fi putut chiar să fie aleasă o Mariană a Danemarcei, în locul bonetei frigiene ar fi purtat o căciuliţă legată sub bărbie, părul blond particularizînd efigia, dar nu prea mult, pentru că şi Norvegia, şi Suedia ar fi putut să îşi imprime pe steagul naţional un astfel de chip, şi Finlanda sau ţările baltice, Ingrid era o femeie a Nordului. Ar fi fost posibil aşa ceva atunci cînd aceasta avea douăzeci de ani, acum trecuse de treizeci, era o femeie frumoasă încă, i-ar fi stat mai bine la o emisiune de sfaturi practice la televizor, aşa ar fi trebuit să arate o gospodină-simbol. Cu vreo trei-patru kilograme în plus, nu mai multe, cîteva riduri de expresie, numai filmată de aproape s-ar fi desluşit asta; cearcănele, vagi, nu ar fi fost, pentru telespectatori, decît urme, lăudabile, datorate maternităţii; nopţile pierdute în preajma leagănului lăsaseră semne, şi-ar fi zis aceştia; ar fi fost îndrăgită. Ingrid era una din stewardesele unei companii aviatice importante, înfăţişarea ei făcea pentru pasageri zborul sigur, plăcut; nici un avion nu avea ce să păţească, dacă Ingrid trecea printre scaune, zîmbind. Nici lui Thomas, dacă ar fi iubit-o, nu i s-ar fi întîmplat nimic rău. De fapt, lui nu i se întîmplase niciodată aşa ceva; se simţise bine chiar cînd îi mersese prost, aşa spunea. Cele rele, cîte fuseseră, i se întîmplaseră mai demult, acum nu avea de aşteptat mari necazuri. Dacă un gînd care, desigur, avea să treacă nu i-ar fi adus o anume tulburare, s-ar fi simţit, poate, mai liniştit ca niciodată.

*

Liniştea chiar s-a întors, dar numai pentru o vreme: ce-ar fi fost să-şi vadă, să-şi întîlnească unul din urmaşi sau măcar să afle cum arată, ce face, cum o duce? O fotografie a acestuia doar să privească. Să îl audă la telefon. Ori să îi povestească, fie şi vag, cineva despre vreunul. Imposibil. Totul fusese pus sub semnul tainei, al unui anonimat asumat, dorit de toate părţile, clinică, mamă, donator. Într-un fel, chiar era bine aşa, Thomas nu vroia – cine ştie cum se întorceau vreodată lucrurile, legile? – să ajungă să răspundă de nenumăraţii săi urmaşi, fii şi fiice, răspîndiţi pe cine ştie unde în lume. Unii dintre ei ar fi putut chiar să-i ceară socoteală pentru că fuseseră pentru el, cîndva, marfă. Dacă erau numiţi copii din flori cei fără tată cunoscut, cei vînduţi în ascuns, microscopici la vremea înţelegerii, cum s-ar fi numit? Erau rodul tăcerii; al unei minciuni prin omisiune: cineva ştia cine era tatăl lor, şi tocmai asta nu trebuia să se spună, aşa fusese pactul, cam diavolesc. Copiii aduşi de o barză fantomatică, o umbră de pasăre, erau totuşi copiii mamelor care-i născuseră, asta neîndoielnic. Şi ai unor bărbaţi bine ştiuţi doar într-un cerc restrîns. Thomas, faţă de urmaşii săi, nu era nici măcar un anonim, un necunoscut ocupă un spaţiu, traversează timpul, este, în anumite condiţii, reperabil, identificat de cine doreşte asta cu tot înadinsul. Thomas nu exista: nici unul dintre urmaşi nu avea ştiinţă de el. Îşi lăsase cîndva, pentru bani, sămînţa în nişte eprubete, un fel de onanie asistată, mai nimeni nu ştia cum erau mulşi în laborator bărbaţii; li se luau, ca la păstrăvii din bazine, lapţii ce aveau să fecundeze apoi icrele speciei; o industrie; peştii măcar nu ştiau asta. Triunghiul clinică-donator-femeie, de ce triunghi, patrulater, pentru că şi pseudotatăl – tată-crescător – era părtaş; un cvartet de surdo-muţi, ba chiar amnezici; nu îşi mai aminteau cum stătuseră cu adevărat lucrurile, cum stăteau. Şi bătrînii atinşi de Alzheimer mai aduceau vorba, fie şi vag, despre ceea ce se petrecuse cîndva. Nici Thomas nu era tocmai zdravăn la minte, altfel nu s-ar fi tot încurcat în gînduri nelalocul lor, inepte, rememorînd povestea, urmările, frămîntîndu-se, nu de ceasul morţii, e drept, după ani de indiferenţă, de soarta unor necunoscuţi! Ce ar fi avut de spus despre fapta lui – dacă ar fi dus lucrurile pînă la capăt – ceilalţi membri ai cvartetului, juriştii clinicii, mai ales? Pentru că la un proces s-ar fi ajuns, dacă unul ca Thomas ar fi încercat să dea la iveală, pînă la ultimele consecinţe, totul, ajungîndu-se la identificarea fiilor, fiicelor şi a taţilor adevăraţi. Ce argumente ar fi adus avocaţii părţilor, ce ar fi hotărît judecătorii, Dumnezeu, pînă la urmă, pentru că sămînţa era un dar ceresc, nu invenţia nu ştiu cărui doctor, fie el şi genial? Thomas, dacă ar fi fost mai credincios, şi-ar fi zis că tocmai Dumnezeu îi adusese tulburarea asta, ca un început de penitenţă pentru nesăbuinţa de odinioară ori ca o iluminare pentru viaţa de mai departe.

*

Cum să mai dea însă, după ani, de un fir pe care, încă de la început, cineva îl făcuse ghem, chiar Thomas fiind unul din capete, înnodat însă prin regula jocului de celălalt capăt? Thomas nu se gîndea încă la ceva concret, care să-i potolească, fie şi iluzoriu, dorinţa tot mai nestăvilită de a-şi întîlni măcar doi-trei dintre urmaşi. Cine, ce erau cei vînduţi, pierduţi, renegaţi? Anonimi; cu identităţi false, oricum. Nu se putea vorbi de o pornire paternă, instinct aproape pierdut o vreme şi revenit oarecum, ci mai degrabă de o curiozitate nedefinită, pornită din cine ştie ce cută a unei minţi ce nu-şi mai afla liniştea de altădată nici măcar în somn: Thomas visa în mai toate nopţile; un amestec; chiar şi peste zi, dacă uneori, în vreo după-amiază, se culca vreme de un ceas ori două; era, tot mai des, cuprins de oboseală. De cele mai multe ori i se înfăţişau în somn femei, predominau visele erotice, însoţite, unele, de juisări nocturne, o plăcere urmată de o stare de inconfort fizic şi psihic, la trezire. Chilotul era îmbibat de sămînţa revărsată zadarnic, sortită, parcă, să nu afle vreodată uterul potrivit. Iubit. Thomas mergea la duş, jetul ducea sub pardoseală nenorocoşii urmaşi invizibili, o mîzgă diluată ce avea să se piardă, amestecată cu lăturile din bucătării şi haznale, în canalul colector al oraşului. Hrană pentru bacteriile ce purificau, în parte, undeva în staţiile experimentale de reciclare, apele reziduale; erau încercate metode noi, ecologice, planeta, tot mai poluată, se afla înaintea agoniei, apa trebuia salvată, era ceva vital; sămînţa revărsată de trupul lui Thomas o tulbura. Inodoră, incoloră, fără gust; aşa trebuia să ajungă iar la robinet apa; microscopicii înecaţi influenţau analizele; în laborator, leşuri invizibile erau puse în evidenţă de aparatură diabolică; bacterii selecţionate cu grijă aveau să le vină de hac, purificînd neobosite lichidul. Un Thomas mai conştient s-ar fi gîndit la asta, poate o şi făcuse, în cîteva rînduri, în vreme ce se ştergea, după duş, c-un prosop aspru, numai aspru, reactiva circulaţia. Dar mintea nu zăbovea prea mult la amănunte colaterale; o pereche curată de chiloţi readucea starea de confort, proteja plăcut vintrele în care alte miliarde de microscopici se înfiripau fără şansă. Cei vînduţi ar fi trebuit chiar să fie îndatoraţi tatălui salvator. Thomas le dăduse posibilitatea să ajungă fiinţă; fuseseră, printre altele, congelaţi, nici la poli nu era un frig mai mare, trataţi, purificaţi, sădiţi, obligaţi să-şi trăiască vieţile de mai tîrziu sub nume false.

Cine să-l facă pe Thomas să treacă peste incipientul sentiment de vinovăţie, dacă nu tocmai unul sau mai mulţi dintre supravieţuitori? S-ar fi putut, întîlnind vreunul dintre ei, ca starea să se amplifice sau Thomas să aibă un comportament imprevizibil, care să aducă numai rău părţilor. Discreţia era deja încălcată: intenţiile erau primii paşi. Ce mare lucru? Cineva îşi vîra mai mult sau mai puţin nasul în ciorba altuia ori nu respecta o anume confidenţialitate, se întîmpla des aşa ceva. Dezvăluirea unui secret putea, uneori, să ducă şi la o pedeapsă capitală sau la răzbunări teribile. Thomas nu ar fi ajuns în astfel de situaţii, dar, oricum, era păstrătorul unei taine aparte, iar urmările încălcării pactului ar fi adus mari neplăceri părţilor. Niciodată lucrurile nu ar mai fi fost ca înainte, mai ales pentru familia care nu ar mai fi fost familie, ci, mai degrabă, o comunitate în care fiul afla că nu e fiu, iar tatăl era dovedit că nu e tată; mama pierdea aproape tot. Intrusul – Thomas, ori altul asemenea lui – nu lua nimic, nu exista cîştigător. Clinica trăgea, la rîndul ei, o seamă de ponoase; cine să mai aibe încredere într-un sistem incapabil să-şi protejeze propria afacere, punînd viaţa particulară a clienţilor la mari încercări, distrugînd-o, de multe ori? Şantajiştii ar fi găsit o pîine de mîncat, iar presa ar fi dat lovitura de graţie: trei-patru cazuri, cîteva zile, pe prima pagină a ziarelor din ţară, chiar şi a unora din străinătatate, şi clinica putea să tragă definitiv obloanele. Thomas şi-ar fi făcut şi lui destul rău; întîlnind urmaşi de care doar genetic era legat, n-ar fi aflat la nici unul vreun sentiment filial; poate, vag. S-ar fi ajuns la momente penibile; ce să-şi spună unii altora, cînd s-ar fi găsit faţă în faţă?

*

De ce să fiu vinovat? Cine se gîndea la aşa ceva acum cincizeci de ani? Sau chiar mai puţini… Donatori de… Peste tot atîţia ani sau chiar mai repede, se vor găsi clinici şi mai eficiente: donatorii vor depune sămînţa direct… Un act sexual pe întuneric. Într-o perioadă fertilă a femeii. Rapid, sigur. Nu pe întuneric, pe lumină. Femeia a plătit, trebuie să vadă cine este cel care… Femeia va purta o mască. Pentru ca donatorul să nu aibă nici un indiciu. Nu va şti nume, nu va şti figură! Undeva aşteaptă un viitor tată. Aşa-zis. Nimic imoral, există deja menaje în trei. În patru. În paisprezece, în sută, o mie, un milion!… Omenirea e obsedată de sex; mental, totul e prins într-un singur menaj, manej…

Cam aşa i se părea lui Thomas că stau lucrurile. Oricum, pînă la libertatea sexuală absolută nu mai era mult. Ce atîtea complicaţii, recipiente, aparatură, congelare? Cryos şi alte nenumărate stabilimente asemănătoare aveau să devină staţiuni ale unor plăceri aproape nevinovate. Ieftin, sigur, agreabil. Soţul steril avea să se arăte înţelegător, doar nu era vorba de o infidelitate la mijloc! Dimpotrivă, iubire; femeia aducea în casă un copil ce trebuia să îi lege şi mai mult! Doar acesta le lipsea pentru a fi fericiţi! Fără prejudecăţi şi false pudori.

Lumea o luase razna rău, Thomas se putea socoti un înger. Un fel de arhanghel Gavril, care aducea femeilor vestea că vor avea un fiu! Chiar duhul ce pogora asupra unora dintre acestea, împlinind aşteptarea! Cam aşa ar fi putut spune despre sine Thomas, prea puţin evlavios, dar nici ateu, evangheliile fiind pentru el lecturi necesare, dar mai mult ca exerciţiu cultural, un creştin nu tocmai convins. Isus nu fusese copilul lui Iosif, scria în Carte. Thomas ce le era celor născuţi din sămînţa sa? Convenţia încheiată cu clinica excludea orice raportare faţă de aceştia. Dar exista şi un drept natural, cine putea să i-l ia, în afară de Dumnezeu? Thomas avea totuşi o oarecare teamă faţă de Cer, preţuia Vechiul Testament mai mult decît evangheliile; în Scriptura veche se vedea cu adevărat care era tăria celui ce făcuse lumea. Undeva exista o Putere. De acolo veneau toate, într-acolo plecau: nimic nu era în puterea omului, doar mici scamatorii prin care acesta credea că îşi păcăleşte soarta. Se împreuna cu femei, bea vin, strîngea averi, cîştiga războaie, se urca pe Lună. Se clona – mai nou –, crezînd, în smintirea lui, că va dura veşnic! O sămînţă vîrîtă în azot lichid, aproape de zero absolut, pentru a încolţi, peste un timp, într-un pîntec doritor! Minune între alte minuni; multe aveau să le mai dea oamenilor prin minte; pînă una alta, mai mult prostii, bărbaţii se împreunau tot mai des cu bărbaţii, femeile, şi ele, cu femeile, căsătoriile homo deveniseră, în destule ţări, prin lege, rînduieli domestice obişnuite. Biserica o lăsase mai moale cu protestul; nu se agitase prea tare; ba, destui clerici se arătau tot mai cuprinşi de păcat; chiar şi pe copii îi găseau buni pentru a-şi potoli poftele, nişte episcopi americani tocmai fuseseră dovediţi. Degeaba căzuse cîndva pucioasă peste Sodoma, omul îşi vedea mai departe de ale sale, Dumnezeu era departe, iar viaţa era una singură. Din rai sau din iad nu se întorsese nimeni să spună că mai exista, bună, rea, şi alta.

Asta cu Sodoma o aflase Thomas mai întîi – demult – de la străbunicul dinspre tată, trăise aproape o sută de ani; de o vreme, venise cu ameninţarea asta şi Antonia, mai neînduplecată. Bătrînul simţise, probabil, că urmaşul, adolescent atunci, dădea semne de oarecare destrăbălare, dar unchiaşul şi-ar fi văzut mai bine de Biblia lui, din care tot citea, de parcă ar fi aflat acolo izbăvire pentru toate. Nu pricepea că lumea se schimbase, că era în plină revoluţie sexuală, era permis orice, chiar dacă unii, căpoşi, tot afuriseau o generaţie liberă, liberă, liberă, care îşi îngăduia totul – dar pînă cînd ? întrebau necontenit aceştia; Dumnezeu nu mai vede?

Din destrăbălare porneau toate celelalte rele, era convins bătrînul. Ce conducători se puteau ridica dintr-un tineret stricat, ce turmă ar fi păstorit aceştia, cînd junii s-ar fi ridicat bărbaţi, cînd fetele ar fi ajuns mame? – se frămînta, mult prea îngrijorat, străbunicul, o mumie aproape. Iar de foc şi pucioasă aprinsă, cum ar fi vrut Antonia, de ce ar mai fi fost nevoie? Doar fumul fabricilor şi al maşinilor şi era destul pentru a sufoca, la un moment dat, pentru totdeauna, o stirpe mult prea zvăpăiată: unchiaşul putea să moară liniştit, dar nu şi nu, vroia o apocalipsă pe care să o apuce şi el, dovada supremă că Dumnezeu pedepseşte tot. Bunicul trecuse de nouăzeci de ani, mai trăise încă vreo şapte-opt, nu vroise să încheie pînă cînd măcar Aarus, oraşul în care locuia atunci, nu lua foc; Copenhaga ar fi tras, poate, învăţăminte, iar Thomas şi-ar fi găsit scăparea. Dacă ar fi aflat de asta cu donarea, bunicul nu i-ar mai fi dat nepotului nici o şansă. Dar fiecare cu ale sale; unul cu Scriptura, celălalt cu tinereţea ce trebuia trăită. De parcă moşul fusese vreun sfînt, ştia bine Thomas cîte mai făcuse şi dînsul pînă cînd, sătul, se apucase să citească despre sfîrşitul lumii şi despre Judecata de Apoi, asta chiar îl dăduse gata. Se temea de pedeapsă – nu omorîse, dar o înşelase pe străbunica, nu se drogase, alte vremuri, dar băuse cisterne de vin, mai şi cotonogise destui, fusese aprig, făcea pe mielul acum, dar unul care uneori răgea ca un leu; miel doar pentru că nu mai avea dinţi, ce-ar mai fi muşcat o puicuţă!, Thomas era sigur; şi ce-ar mai fi tras o duşcă, dacă nu i-ar fi spus doctorul să nu mai bea, pentru că, altfel, nu mai apucă Apocalipsa; şi la fumat, în mod sigur, tot pentru asta renunţase, moşule, lasă-mă! Îi lăsase, de mult, pe toţi. Din cer, o tot stîrnea pe Antonia, nu mai era de trăit, dacă te luai după ea, atunci cînd o apuca: în rest, ce mai bunică, Doamne! Thomas o iubise de mic, ea, la fel, era viaţa ei, îl crescuse singură de cînd rămăsese orfan.

*

Thomas citea din Biblie mai mult Eclesiastul. Totul era limpede acolo: se spunea că toate îşi au timpul lor. Thomas simţea că venise vremea să îşi întîlnească unul din urmaşi măcar. Doi-trei ar fi fost o mare împlinire; cîte familii – conştiente, preciza Berg – aveau mai mulţi copii? Atîţia erau destui, o femeie nu trebuia să fie istovită de sarcini; Thomas ştia ce înseamnă maternitatea de la Ingrid, care avea, dintr-o altă căsnicie, o fată; Ingrid îi povestise cum simţea, uneori, că era devorată pe dinăuntru de fiinţa ce urma să se nască, pruncul dădea şi din picioare; în mine era un intrus ce încerca să se contopească, o vreme, cu trupul meu, dar natura nu permitea aşa ceva, pentru că, în cazul meu, după şapte luni am expulzat corpul străin. Thomas nu pusese niciodată palma pe pîntecul unei femei în care un făt se zvîrcolea speriat de ceea ce i se întîmpla în bezna de acolo, de sunetele ce răzbăteau din afară, de intrusul ce îi pătrundea, din cînd în cînd, gemînd de plăcere, mama; Thomas nu trăise aşa ceva cu femeia lui; Ingrid oferise asta unui alt bărbat, Thomas era doar ascultătorul unei frînturi de poveste, basmul despre facere era mult mai lung, Thomas ştia bine doar începutul, numai desfătare. Sămînţa vîndută se zvîrcolise în trupul unor femei necunoscute, le chinuise noaptea, ziua; se hrăniseră din sîngele lor, le deformaseră trupul copiii lui – ai nimănui, doar ai mamei; de fapt, veniseră pe lume orfani, nu aveau tată; acesta era mort, încă dinaintea concepţiei, ucis civil prin actul pe care îl semnase; nici un drept, în relaţia cu neştiuţii săi urmaşi. Thomas căuta o cale…

*

Nu era deloc lesne să dea de urma vreunui fiu. Aproape imposibil; prin mijloace nepermise ar fi putut să afle un fir. Şi pentru că tocmai el, Thomas, era unul din capete, de la propriile lui date trebuia să pornească. Se aflau, alături de altele, în memoria unui ordinator al clinicii, negreşit. Nici un sistem de siguranţă nu era infailibil.

Thomas era agitat; se liniştise o vreme, vroise chiar să renunţe, dar gîndul că pînă şi banca de date a Pentagonului se dovedise vulnerabilă – chiar şi nişte adolescenţi dovediseră asta – îi readucea încrederea în reuşită; se simţea tot mai hotărît. Avea un drept natural: cine putea să îi interzică să-şi vadă urmaşii? Convenţia semnată cîndva era un abuz: aşa considera acum: de unde pînă unde să fie anulat ca persoană? Pentru urmaşii săi el nu exista! Cine se pogorîse peste femeile acelea cu soţi sterpi, vreun Duh Sfînt, de se treziseră dintr-odată că rămăseseră grele? Buna vestire, pentru ele, nu venise de la arhanghelul Gavril; nu aveau să nască Isuşi. Diavolul, numai el, zicea Antonia, cînd citea prin ziare, face azi copii în laboratoare! Şi tot diavoli se vor naşte din fărădelegea lui! Dumnezeu a lăsat o singură rînduială: copiii să se nască din iubire! Pentru asta i-a lăsat pe Adam şi pe Eva! O, Thomas, Thomas, ce timpuri am ajuns! Cum să nu ardă, odată, Domnul pămîntul ăsta? Şi iar se pornea, mai înverşunată, asupra tuturor relelor lumii, prezente şi viitoare, totuna. Prea multe erau păcatele şi se tot adăugau, Cerul nu avea să lase lucrurile aşa! Şi mai era dezmăţul; cel din vremea Sodomei fusese un fleac; nu se cununau, atunci, între ei bărbaţi cu bărbaţi şi nici femei cu femei, cum se întîmpla acum! Asta o înfuria cel mai rău pe Antonia. Biserica era şi ea cuprinsă de păcat, era limpede, pentru că, altfel, ar fi afurisit pe orişicine ar fi înlesnit aşa ceva! Ce-ar mai fi fost de zis despre făptaşi! Rusoaica era fără milă! De i-ar fi fost la îndemînă, ar fi făcut din întreg pămîntul un bulgăre de lut ars. O cărămidă pe care să nu mai răsară nimic, niciodată. Nici măcar un fir de iarbă. Un fel de kilometru zero al universului, la care să ia aminte şi omuleţii verzi – de-ar mai fi fost viaţă pe undeva, cum se zicea –, să bage în capetele lor ţuguiate sau pătrate că un altfel de păcat nu rămîne fără pedeapsă, chiar de-ar fi să se petreacă între necuvîntătoare. Pentru că s-ar fi putut, vreodată, acestea să capete grai şi minte şi să ia lucrurile de la capăt, conştient, ceea ce l-ar fi făcut pe Domnul să pornească un alt pîrjol şi acolo. Pretutindeni unde ar fi fost stricăciune. Şi tot aşa, astru locuibil după astru, galaxie după galaxie, întreg universul ar fi ajuns piatră arsă, spre luare aminte, dacă ar mai fi rămas, apoi, şi vreo altă memorie în afara celei celeste. Asta se mai petrecuse cîndva, ştia bine Antonia, nu era o proastă, citea, se uita la televizor, se gîndea la multe. Mai fusese un univers, pe care Dumnezeu îl arsese pînă nu mai rămăsese din el decît un atom. Cu voia Sa, atomul explodase, repetînd Creaţia, dar un om mai bun tot nu se plămădise. Asta era, în viziunea Antoniei, povestea cu Big-Bang-ul. Nu chiar o teorie, după cum, rezervaţi, o numeau savanţii, ci un adevăr sigur, hotărît de Atotputernicul, Rusoaica nu se îndoia. Nu o ţinea mereu aşa, doar cînd se strîngeau prea multe. Numai în jur dacă se uita; mai bine n-ar mai fi ieşit din casă, dar înăuntru era blestematul de televizor, toată omenirea avea intrusul în casă, un fel de cutie a Pandorei, cum deschideai se revărsau peste tine, parfumate, ambalate, legate cu fundiţe, toate relele lumii, veneau zoaiele cascadă, în rugăciune ori la biserică doar să fugi, să te apere Sfîntul Gheorghe de balaurul din odaie. De balaurul din mine să mă ferească, pentru că eu pornesc nenorocita de cutie! ar fi putut să spună Antonia. Stătea ore în şir, noaptea, cu telecomanda în mînă, pentru a surprinde în păcat toată suflarea. Mai erau desene animate pe unele canale, dar de cînd dăduse de un filmuleţ în care piticii o făceau, prin pat, în toate felurile pe Albă ca Zăpada, n-a mai fost cale de scăpare pentru omenire: Arde, îneacă tot Doamne! Cum de rabzi? Antonia avea momente în care se gîndea că nici Dumnezeu nu mai era cel de odinioară, neîndurător cu păcatul, poate chiar şi El… Speriată, se autoflagela, în minte, pentru blasfemie: Iau în deşert numele Domnului, sînt o păcătoasă, sînt o stricată, o nenorocită: se plesnea pe spinarea minţii cu bicele ultimei pocăinţi, gemea; o durere insuportabilă îi străbătea, atunci, cu adevărat, creierul, ar fi putut face o comoţie ori chiar să se aprindă cu totul, într-o combustie spontană; ea prima, ispăşind pentru toţi muritorii; dar suferinţa trecea, venea un somn liniştitor, după care, odihnită, Antonia, de cele mai multe ori, pornea iar televizorul, diavolul era mai puternic, dar nu totdeauna. Pentru că pe unul din posturi era o transmisie chiar de la Vatican, o slujbă, însuşi Papa oficia, era Săptămîna Patimilor; chiar dacă Antonia nu era catolică, Papa era trimisul lui Dumnezeu peste pămînteni, peste o parte numai, dar asta însemna mult: Antonia nu se mai simţea singură în stăruinţa ei: şi Pontiful amintea uneori de pedeapsă; nimic nu avea să fie trecut cu vederea la Judecata de pe urmă.

Antonia veghea.

*

Thomas avea grijile lui. Deşi folosea de mulţi ani ordinatorul, nu avea nici pe departe cunoştinţele necesare pentru a deveni hacker. Ar fi intrat acum în mintea ascunsă a clinicii; cinstea lui, cîtă mai supravieţuise păcatelor de odinioară, ar fi fost pierdută. Nu am putut altfel, sînt un om slab, ar fi spus dacă, descoperit, ar fi ajuns în instanţă. Poate ar fi fost înţeles, dar nu prea mult; cazul ar fi fost, poate, muşamalizat în interesul părţilor: clinica şi familiile afectate. Dar şi Thomas era parte. S-ar fi putut ca datorită lui să se ajungă la introducerea în convenţiile secrete încheiate între clinici asemănătoare şi donatori a unui Amendament Thomas. Adică posibilitatea ca tată-fiu-fiică să se poată întîlni. Asta numai la dorinţa donatorului, obligat totuşi să nu îşi dezvăluie în faţa urmaşilor identitatea. Nu s-ar fi ajuns, probabil, niciodată la o astfel de înţelegere, riscurile erau mari; şocurile, inevitabile, ar fi făcut rău aceloraşi părţi. Chiar se mai ivea una: copiii. Thomas nu încerca să ducă prea departe raţionamentele de natură morală, era convins că demersul său nu va trece dincolo de marginea unei anume decenţe. Îşi va întîlni cîţiva urmaşi fără să spună cine este; nu va avea de suferit nimeni.

*

Lui Berger, anticarul, Berg – cum îi ziceau cunoscuţii –, Thomas ar fi încercat să îi spună cîte ceva; nu amănunte, fireşte; poate ar fi primit un sfat. Se ştiau de ceva vreme, dar asta nu însemna că erau şi amici; anticarul nu avea prieteni; avea mulţi cunoscuţi, unii dintre aceştia oarecum apropiaţi, nu prea mult. Berg păstra mereu o distanţă; era respectat, căutat, îi era destul. Veneau la Berg, în depozitul din spatele magazinului, o bibliotecă, de fapt, doar cei care erau, într-un fel, de-ai casei. Nu prea mulţi, Thomas îi ştia bine pe unii dintre aceştia; pe alţii, mai puţin; nu-i plăceau, prea savanţi sau asta vroiau să dovedească: vorbeau mai mult despre cărţi doar de ei ştiute. Şi Berg avea, uneori, un discurs oarecum academic, dar deloc obositor; magic, în unele momente.

Ne ameţeşti, Berg, cu teoriile tale. Pornite din cărţile pe care le vinzi. Mai înainte, le-ai luat toată seva, citindu-le. Nu, pentru că nu ai avea atîta vreme; ai mii de cărţi şi vinzi cîteva zeci în fiecare zi. Le secătuieşti prin atingere, Berg, ai, poate, o astfel de ştiinţă, altfel nu ai avea cum să ştii atîtea. Nu te făleşti cu asta, dar ne dai gata, iar noi venim, venim, venim să te ascultăm, să te întrebăm, să-ţi bem votca pe care ne-o oferi mereu, ca să ne anesteziezi puţin sau să ne duci mai uşor acolo unde vrei tu; încerci, cred, să ne formezi pe toţi după gîndirea ta, chiar ai izbutit cu unii – pentru ce? –, cu mine nu o să poţi pentru că uneori nu mai gîndesc, se şterg aproape toate atunci din minte, rămîn mai mult resturi de idei, bune, rele, resturi, aşa trăim cu toţii, oriunde în lume, nu ne dăm seama, ne-au distrus mintea alţii, Berg; mai mult acţionăm (!) decît gîndim, aproape că sîntem programaţi; cît mai depind de propriile mele raţionamente? Doar dacă aş fi trăit singur, în pustiu, aş fi avut judecata mea, mai mult intuiţie, de n-aş fi ştiut cum arată o carte; într-o astfel de stare l-a vestit Ioan pe Isus, Va veni un Izbăvitor! tot a strigat, a strigat; eu, Berg, pricep tot mai puţin, chiar dacă aş citi biblioteci întregi nu aş izbuti să cuprind cît mi se dă, cît mi se cere, sînt tot mai multe lucruri şi iar lucruri, nu ştiu gustul adevărat al pîinii, pîinea, Berg, goală, caldă, nici mirosul nu i-l ştiu prea bine, din cauza sosurilor, Berg, am fost, sîntem îndopaţi cu sosuri, ni se toarnă şi în cap sosuri, Berg, sîntem năclăiţi, slinoşi, creierele, mai ales, mustesc de sosuri de toate felurile, picante, dulci, au invadat neuronii, lobii frontali sînt aproape blocaţi de sosuri, nici inimile nu ne mai bat cum trebuie, tot năclăite sînt, aceleaşi sosuri; bătăile inimilor sînt tot mai nefireşti, suflu sistolic, angină pectorală, nu, nu, altceva, inimile nu mai bat ca altădată, nu mai răspund la emoţii decît arareori, nu mai bat la vederea unei glezne de femeie, femeile umblă acum şi cu coapsele goale, dacă vedeai, cîndva, un sîn dezgolit puteai să faci chiar un preinfarct sau să ai un vertij, acum vezi ţîţe goale cît e plaja de lungă, chiar şi pe stradă, doar sfîrcurile sînt niţel acoperite, cît vor mai fi, vezi şolduri goale, buricele fetelor te privesc din mijlocul unor abdomene chinuite de foame, femeile sînt mereu flămînde, femeia-şnur, un iaurt, o chiflă, apă cu lămîie, nu mai ai de ce să apuci, Berg, nişte schelete, revistele sînt pline de femei despuiate, şi ce dacă? Nu îi mai impresionează nici pe puşti prea tare, tot mai mulţi, Berg, tot mai mulţi trec în tabăra homo; inimile nu mai bat ca altădată nici cînd văd un mort, televiziunile livrează la domiciliu sosuri cu carne proaspătă, de om, în sînge, Berg, aburindă, Berg, operatorii ajung la locul accidentului imediat, parcă l-au presimţit, chiar îţi zici, uneori, că l-au provocat, au un simţ formidabil, sosurile aparte l-au dezvoltat, au fost hrăniţi, ai zice, c-un amestec de sînge şi cu ceva secret, nici ei nu ştiu prea bine cu ce au fost îndopaţi, livrează la domiciliu morţi peste morţi, nici nu mai are importanţă de care, loviţi de maşini, înjunghiaţi, împuşcaţi, arşi, spînzuraţi, tot aia, nici sinucigaşii nu mai impresionează, nimic nu mai e înfiorător, Berg; meciurile, da, meciurile ne mai fac oameni, goooooooooooooool, ce vid, Doamne! – culmea, un gol înscris de la centrul terenului mai curăţă creierul de zoaie, însă nu-l purifică, Berg, doar îi administrează nişte impulsuri; motocicleta, Berg, motocicleta, trepidaţiile mai desprind din sosuri, trepidaţiile, viteza, nu pricepi, Berg, nu ai condus o motocicletă niciodată, Berg, tu ai o mie, milioane de reţete de sosuri, sînt din cărţile tale, o carte perverteşte, Berg, noi venim la tine să ne purificăm şi tu ne îngroşi venele cu alte sosuri, necunoscute, ai o minte obeză, care, nu ştiu cum, se mişcă al dracului de repede, ne zăpăceşti de tot, Berg, eşti un hoţoman, Berg, ne iei din energii, din cele potenţiale, şi ne dai, în schimb, din cele statice, ne omori, Berg, nu ştii asta, dar eu simt, vin şi te ascult fiindcă vreau să mor frumos, Berg, sosurile tale au măcar arome noi, chiar revigorează cît de cît, un fel de miere din zahăr, adică din hîrtie, din cărţile tale pline de mucegaiuri invizibile; mie îmi place la tine, Berg, chiar aş vrea să sfîrşesc ascultîndu-te, asta nu e bine, dar ar fi o soluţie, m-ai zăpăcit, anticarule, dar şi noi pe tine, nu mai poţi trăi fără noi, sîntem, crezi, victimele tale, oricum eu trăiesc tot mai anapoda, unii cred că tot mai onorabil? Chestia asta cu onoarea, alt sos! Dacă nu ai onoare, vezi, Doamne, eşti un jeg, cîtă onoare au cei mai mulţi dintre mai-marii noştri, ai lumii? Ei sînt cool, strălucesc, Berg, şi te arată cu degetul, nici nu te văd, dar arată spre tine, ştiu că eşti undeva, acolo, jos, mişunînd cu alţii după hrană, după femei, după onoare, după bani, dacă ai bani, ai şi onoare, poţi să îţi cumperi şi un titlu de nobleţe, mi-ar fi plăcut să fiu conte şi să am un castel şi o prinţesă, Berg, măcar prinţesa, Berg, mereu am crezut că merit o prinţesă, şi Jesper, îţi mai aminteşti de el, ar fi meritat una, eu şi el însuraţi cu două surori, dar nu le-am meritat; eu mi-am vîndut sămînţa, Berg, Jesper s-a dus să omoare oameni, am vîndut, fiecare, tot ce aveam mai de preţ, de unde atîta onoare cînd noi nici ruşine nu am avut destulă? S-ar putea, în războaiele tale, să îmi omori un fiu, Jesper, sau o fiică, în unele războaie mor mai mulţi copii decît soldaţi; eram ca Dioscurii, cîndva: tu, Castor, eu nu mai ştiu dacă sînt Pollux, de la sosuri ni se trag mai toate, ne-au omorît, Jesper, trăim doar în aparenţă, carcasele noastre pline pe dinăuntru cu sos ne poartă doar numele, nici sînge nu mai avem, Jesper, după ce vom muri ne vor pune în formol pentru a ne studia, cazuri grave; nu ne vor pune, nu ne vor studia, nu mai sîntem cazuri – ca să fim, ar trebui, mai întîi, să ne acuze cineva, şi cine mai are dreptul să ne arate cu degetul, Jesper, sîntem ca adultera din evanghelii, cine să ne judece pe noi? Mai există cineva fără vină? Nu ne va atinge nici o piatră, Castor, sîntem Dioscurii, încă mai avem ceva îndrăzneală, avem motocicletele, tu ai şi o mitralieră, eşti soldat, încearcă să scapi de ea, sîntem încă tineri, sîngele încă se ridică în mădular, încă se mai fabrică votcă, o noapte alergăm pe motoare, o noapte ne însoţim cu femei şi într-o alta bem, dar săptămîna are şapte nopţi, ce facem în celelalte, Jesper? Antonia zice că în curînd o să ardă iar Sodoma, o arsese Tatăl, degeaba, s-a făcut la loc, s-a lăţit cît tot pămîntul, zice mereu Antonia, o pacoste, bătrîna – cînd o apucă –, pentru că poate să declanşeze cine ştie ce serie mizerabilă de nenorociri, strică un echilibru, fie el şi instabil, dar totuşi un echilibru, acrobaţie pe sîrma existenţială, tot pică fiecare pînă la urmă, ce rost mai are focul Judecăţii de pe urmă. Doar dacă oamenii ar fi fost nemuritori ar fi fost cu adevărat pedeapsă, pentru că li s-ar fi luat darul; nu mai există nevinovaţi, Jesper, ştii şi tu, Berger, or mai fi, dar nu îi ştim noi, poate preoţii, dar unii au ademenit copiii în paturile lor, de ce aş fi eu mai vinovat, noi?

Thomas îl aducea cîndva şi pe Jesper la anticar. Dar Castor se cam plictisea, prea se credeau deştepţi cei de acolo; el era pentru fapte; bune, rele – fapte; viaţă. Vorbe, prea multe vorbe. Nu prea avea dreptate, faptele dacă nu erau redate prin vorbe aproape că nu existau, puteau fi chiar uitate; cuvintele, rostite sau scrise, rînduiau, distrugeau, aduceau ordine sau haos, vindecau ori omorau, îmbărbătau – adică aduceau speranţă, mîngîiau: oamenii aveau nevoie de tandreţe, dar nu ştiau cum să şi-o ofere: nu foloseau, de cele mai multe ori, cuvintele potrivite, aşteptate. Jesper avusese o iubită, într-o vreme; atunci fusese el bun, calm, de nerecunoscut; îi spusese lui Thomas că femeia aceea – o dansatoare – îi vorbea numai în şoaptă, ce îi zicea ţinea doar pentru el; totul se terminase, nu se ştia de ce, poate Jesper se plictisise ori doar obosise. Cum i se întîmpla şi la anticar; după un sfert de oră, parcă nu mai avea aer, vroia să iasă, vroia mişcare; avea acum, cît cuprinde, şi aer, şi mişcare, pe unde bîntuia cu Legiunea, prin Africa, prin Asia.

Thomas mergea tot mai rar la Berg, de la un timp. Dacă Jesper trăia periculos, despre Thomas se putea spune că trăia imprudent, nu era mare diferenţa, putea să moară, gonind pe motocicletă, putea să se însoare, altă nesăbuinţă, sau să ia o boală nimicitoare de la femeile de tot soiul cu care, din cînd în cînd, se mai însoţea, cînd Ingrid era plecată. Se vîra acum şi în povestea cu Cryos; se gîndea tot mai mult cum să dea – încălcînd convenţia – de urma celor care, datorită lui, undeva, existau. Fii, fiice. Nu chiar, nu îi crescuse el. Urmaşi.